124 l^ianterne og Jordbunden 



et første Trin ved Salpeterdannelsen, skulde kunne danne Salpetersyre. Men for 

 den Tids Kemikere var Omdannelsen af en saa kraftig Base som Ammoniak til 

 en saa stærk Syre som Salpetersyre dog en for stærk Modsigelse, saa at han 

 derfor halvt modvillig slaar sig til Taals med at antage, at Salpetersyren maa 

 dannes ved Luftens Indvirkning ved en Art Fortætning af den i Luften værende 

 Acidum vagum (tildels forstaas herved Luftens Kulsyre). Men først og sidst slaar 

 Home til Lyd for det nøjagtigt udførte Forsøg og fremhæver, hvor vigtigt 

 det er at: „The narrator, on his part, should deliver the experiment in the pi ai- 

 nest an most distinct manner and separate the facts from his reasonings". "•'> 

 Man ser, hvor grundforskellig Home's nøgterne rent naturvidenskabelige Frem- 

 gangsmaader er fra den paafølgende Tids ovenomtalte fantastiske Spekulationer. 



Mod Thaer's Forfægten af Humus som Planternes eneste Næring 

 stod altsaa Home's længe forud udførte Forsøg, der viste, at Kali, Kalk, 

 Magnesia (Epsom-Salt: Magniumsulfat) og Salpeter var vigtige plante- 

 nærende Stoffer, og der blev ogsaa snart nærmest fra geologisk Side 

 gjort meget væsentlige Indvendinger gældende mod, at Humus over- 

 hovedet kunde være nødvendigt For Planterne. Den franske Botaniker 

 A. Th. Brogniart (1801 — 1876), der ogsaa gav sig af med palæontologi- 

 ske Undersøgelser (ikke at forveksle med Geologen A. Brogniart, s. I Bd. 

 S. 13), henviste til, at Humus er opstaaet af Plantedele, og at Planterne, 

 der optræder meget langt tilbage i de geologiske Formationer, maa have 

 taget deres Kulstof fra rent uorganiske Kulstofforbindelser d. v. s. fra 

 Kulsyren i Luften, og at det samme maa gælde Nutidens Planter, der 

 er organiseret paa samme Maade som Fortidens.**) 



Men Thaer's Humusteori blev dog endnu en Tid lang den herskende. 

 Selv en saa fremragende Agrikulturkemiker som J. B.J. D. Boussingault 

 (se S. 4 — 14) sluttede sig ganske til den, og der maatte et saa voldsomt 

 Kraftgeni som Justus v. Licbig til for atter at bringe Sagen op af Uføret, 

 hvori den var kommet. Liebig udrettede selv og ved sine Hjælpere og 

 Disciple et overordentlig stort Arbejde under Undersøgelser af alle mu- 

 lige Emner hørende ind under Agrikulturkemien, men det er ikke 

 egentlig heri, at hans Hovedbetydning ligger. Det er derimod ved de 

 skarpt og klart som skingrende Trompetfanfarer affattede Sammenstillinger 

 og Læresætninger om Planternes Ernæring og Agrikulturkemiens andre 

 Opgaver. Det lader sig ikke gøre ved denne Lejlighed atgennemgaa i det 

 enkelte alle Liebigs betydelige Arbejder og omfattende videnskabelige 



•) Fortælleren (d. v. s. den der giver Meddelelse om Forsøget) burde berette 

 om Forsøget paa den simpleste og tydeligste Maade og helt gøre Skel mellem 

 Kendsgerningerne og hans egne Ræsonnementer. 



**) B. mente endog, at den tilsyneladende store Frodighed i Stenkulperio- 

 dcns Plantevækst skyldtes et langt større Kulsyreindhold i Luften den Gang i 

 Sammenligning med den atmosfæriske Luft nutildags, en Anskuelse, som dog 

 næppe er holdbar. 



