166 Planterne og Jordbunden 



tilstedeværende Kvælstofmængde. Overfor jordprøvernes Tilvækst ved Elektri- 

 ceringen kan man naturligvis stille sig skeptisk, da det ikke kan siges at være 

 udelukket, at Mikroorganismer har været virksomme, og det samme kan tildels 

 siges overfor Filtrerpapirets, Stivelsens og Dextrinens Kvælstofabsorption, da 

 B. lader skimte igennem, at det var vanskeligt at bevare disse Stoffer i den 

 fugtige Tilstand gennem den lange Forsøgstid, uden at de mugnede. Men dette 

 kan ikke have været Tilfældet med Terpentinen, og endnu mindre naar B. an- 

 giver, at Benzol i Løbet af nogle faa Timer optog op til I2°'o af sin Vægt Kvæl- 

 stof. Der dannedes derved un compose polymeriquc i Form af et fast Stof, der 

 lignede Harpiks. Først naar Stoffet helt destrueredes ved Opvarmning, blev 

 Kvælstoffet afgivet i Form af Ammoniak, der ikke findes som saadan i selve 

 Stoffet. Disse Forhold nævnes her, da Paavisningen af denne Metode til Kvæl- 

 stofbinding skyldes en saa fremragende Kemiker som Berthelot, og det ikke er 

 umuligt, at de stille elektriske Udladninger med svage Spændinger paa faa Volt 

 i Fremtiden som Kvælstofbindere vil optræde som Konkurrenter til de senere 

 omtalte Maader, hvor der anvendes voldsomt virkende elektriske Strømme med 

 mange Tusende Volts Spænding. Hvad Betydning elektriske Udladninger har 

 for Dannelsen af Kvælstofforbindelser i Jordbunden, er det i Øjeblikket umuligt 

 at udtale sig om. 



Bælgplanternes Forhold overfor Jordbunden. Nogle Jord- 

 arter er fra Naturens Haand eller gennem stærk Gødningstilførsel blevet 

 saa frugtbare, at man lange Tider igennem kan tage den ene Korn- 

 afgrøde af dem efter den anden, uden al Høstudbyttet aftager kendeligt. 

 Til Slutningen vil man dog nok faa at mærke, at det ikke er muligt at 

 holde Høstudbyttet oppe uden at give Jordbunden Ei^tatning i Gødning. 

 Ved de fleste almindelige dyrkede Jordarter vil denne „udpinte" Til- 

 stand indtræde meget hurtigt. Ved meget nøjagtige Markforsøg, som er 

 foretaget i sidste Halvdel af forrige Aarhundrede ved Rothamsted, fandt 

 man ved Dyrkning af et Jordstykke af en eller anden Art uafbrudt med 

 Korn gennem en Aarrække, at Høstudbyttet snart sank ned til et vist 

 Minimum og blev staaende herved gennem Aaringerne og ikke mer 

 gik tilvejrs, hvis der ikke blev tilført Gødning. Fra gammel Tid var det 

 dog bekendt, at der gaves Midler til at hæve Høstudbyttet uden at be- 

 høve at tilføre Gødning. Det var, naar man ved Vekseldrift indføjede 

 Dyrkningen af visse forskellige Plantearter mellem Kornafgrøderne. 

 Allerede de gamle romerske Forfattere omtaler, at Jorden gav større 

 Udbytte af Hvede, naar der Aaret forud havde været dyrket Lupiner 

 eller Vi k ker i den, end hvis den havde baaret Sæd. Senere hen hos 

 Thaer og Landøkonomerne af håns Skole blev det navnlig Rødkløve- 

 ren, der traadte i Forgrunden som en Plante, der paa ikke nøjere kendt 

 Maade frugtbargjorde Jordbunden for den efterfølgende Sædafgrøde. 



