i 



Forøgelse af Jordbundens Absorptionsevne 1 95 



omtrent den mørkebrune Farve, naar de siver ned gennem leret eller 

 humusholdig Jord. Rødvin mister Farven, naar den rystes med Trækul 

 eller endnu bedre med Benkul eller Blodkul. Benkul og visse fede 

 Lerarter kan bruges til at affarve og rense Sukkeropløsninger, og Ler 

 kan ligeledes bruges til „Klaring" af Vin; „Pibeler" bruges til at bort- 

 tage Fedtpletter osv. Man kan ikke antage, at der ved alle disse Fore- 

 teelser dannes nogen kemisk Forbindelse mellem Kolloidet og det Stof, 

 der tilsuges, men denne Adsorption maa bero paa rent fysiske Forhold, 

 saa at Stofferne enten kondenseres paa Overfladen af de enkelte fine 

 Smaadele af Kolloidet, eller paa at de saa at sige indhylles i det koUoide 

 Stof. Vigtige tekniske Processer navnlig i Farveriet beror paa disse 

 Egenskaber hos Kolloideme. Hollænderen B. Sjollema har for faa Aar 

 siden vist, at JordbundskoUoidernes Evne til at tilbageholde Farvestoffer 

 med Fordel kan bruges som et godt Hjælpemiddel ved den mikrosko- 

 piske Jordbundsanalyse. De forskellige KoUoider forholder sig for- 

 skelligt over for de forskellige Farvestoffer. Methylviolet farver saaledes 

 amorf Kiselsyre og amorft Aluminiumsilikat (Ler), medens Kongorødt 

 kun farver Aluminiumhydroxyd osv.^^) 



At en saadan Adsorption af forskellige Stoffer i Jordbunden ved 

 Hjælp af Jordbundskolloiderne ogsaa spiller en vis Rolle ved Frugtbar- 

 gøreisen af Jorden maa vel antages, men den er dog sikkert kun ringe 

 og træder ganske i Skygge for de nedenfor beskrevne Fænomener. 



Forhold væsentlig af kemisk Art. Foruden selve Hovedspørgs- 

 maalet om de kemiske Forhold ved de forskellige Jordarters Absorp- 

 tionsevne overfor Saltopløsninger af forskellig Art, danner Behandlingen 

 af Emnet ned gennem Tiderne et meget interessant og lærerigt lille 

 Afsnit af Naturvidenskabens Historie, og det vil derfor være ønskeligt 

 i al Korthed at betragte ogsaa disse Spørgsmaal fra et historisk Syns- 

 punkt. Allerede i Oldtiden havde man praktiske Erfaringer for, at Salt- 

 opløsninger fx. Havvand mistede den salte Smag altsaa forandrede 

 Sammensætning, naar de passerede Lag af humusholdig eller leret Jord. 

 Den mærkelige engelske Præst og Kemiker Steven Hales (1677—1761), 

 der ogsaa udførte vigtige plantefysiologiske Undersøgelser, gav i 1739 

 en Meddelelse til Royal Society om, at naar man filtrerede Saltvand 

 gennem Filtre af porøst brændt Ler, var det først gennemløbne Vand 

 fersk. Paa lange Sørejser (saaledes til Grønland) anbefales det i omtrent 

 samtidige Rejsebeskrivelser at medtage „nogle Tønder god Havejord ", 

 da man ved Hjælp heraf kan forskaffe sig Ferskvand, hvis den medførte 

 Vandbeholdning maatte slippe op. Disse Forhold blev i Begyndelsen af 

 forrige Aarhundrede underkastet Undersøgelse af flere af de berømteste 

 Kemikere som Humphry Davy og Berzelius nærmest fra rent kemi- 



13* 



