10 Mindeskrift for J. Steenstrup. I. 



husker ham — ofte søge efter Ordene, vende og dreje sine Udtryk, til han fandt 

 det, som netop syntes ham det rette. Men der var et personHgt Liv over Fremstilhngen, 

 en Optagethed af Emnet, som uvilkaarlig meddelte sig til Forsamlingen, og det 

 gjaldt, baade naar Emnet i sig selv var taknemligt og forud kunde være vis paa 

 almindehg Interesse, som saa overordenthg ofte var Tilfældet — naar han f. Eks. 

 behandlede et af Grænsegebeterne mellem Arkæologi og Zoologi, eller gav en samlet 

 Udsigt over en Række egne Undersøgelser, som i det bekendte Foredrag om »Tørve- 

 mosernes Bidrag til Kundskab om Danmarks forhistoriske Natur og Kultur* — og naar 

 det var saa specielt som hans sidste om Skalskiftet hos Krebs og Krabber, hvor- 

 med han forstod at holde Publikums Opmærksomhed fangen i hele 2 Forelæsninger. 

 Sligt kan kun den gøre, der har store Gaver som Lærer. 



Ikke mindst gjorde disse Gaver sig gældende ved Universitetet. Her forstod 

 han ved sine livfulde og af hans selvstændige Opfattelse prægede Forelæsninger at 

 vinde og at binde til sig den store Kreds af unge Studerende, for største Delen 

 unge Medicinere, som udgjorde hans Auditorium. Som eet talende Exempel vil jeg 

 anføre, at en af hans Tilhørere en Dag sagde til en Kammerat, som endnu ikke 

 havde valgt sit Studium : »Du skulde gaa hen og høre Stp.* Den unge Mand var 

 Lausen, den senere Læge i Buenos Aires ; han blev strax vunden ind, blev Mediciner 

 og viste siden sin Taknemlighed for sin Ungdoms zoologiske Undervisning ved de 

 storartede Gaver til Museet, de fossile Pampasdyr, som nu noget nær udgør dets 

 største Pryd. Andre talende Beviser er Stiftelsen af Steenstrup's Legat i Anledning af 

 hans 25-Aars Jubilæum som Professor (1870) og Overrækkelsen af et Album med Por- 

 træter af tidligere Elever ved Universitetets 400- Aars Jubilæum, samt Adressen fra danske 

 Læger paa hans 80-Aars Fødselsdag. I en sjelden Grad greb han Undervisningen per- 

 sonlig an ; paa Studiesalen søgte han ved Samtale med den enkelte eller en lille Kreds 

 at faa sine Elever til at se og forstaa, hvad de saa. Og det var Samtaleformen, 

 som han oftest og helst anvendte overfor de videregaaende egentlige naturhistoriske 

 Studerende. Jeg er vis paa, at hans herværende — neppe ret mange — Elever 

 med Taknemlighed vil mindes de frugtbare Impulser, som han derved forstod at 

 give, den Evne, han havde til at sætte vore Tanker i Gang med Problemer, som 

 pludselig præsenterede sig for os ved en eller anden overraskende Ytring fra hans 

 Side ; vi vil sikkert underskrive Gustaf Retzius' Udtalelse, at han »kunde gøre 

 uventede Spørgsmaal og give uventede Svar« . Sjeldent tog han strax og uden Mod- 

 sigelse imod det, som vi mente kunde være rigtigt, selv om det muligvis virkelig 

 var det — ikke uden Grund døbte Carl Vogt ham paa Arkæologkongressen i 1869 : 

 »Der Geist des Widersprechens* . 



Som i sin Undervisning var Stp. ogsaa i sin videnskabelige Forskning en Im- 

 pulsernes Mand. Med intuitiv Sikkerhed kunde han gribe et væsentligt Punkt eller 



