Johannes Steenstrup: Iapetus Steenstrup i Ungdomsaarene 1813 — 1846. 17 



religiøs Trøst. Dog frembød Dyrelivet større Afveksling og et mere spændende Skue- 

 spil, men saa vidste man ogsaa, at man her mødte Lidenskabens Uro og Dødens Smerte. 

 1 Mineralogien led man paa den anden Side ofte under en betænkelig Kulde, uden at 

 Hjertet tiltaltes. Han følte dog, at ethvert videnskabeligt Fag, som dreves med Alvor, 

 vilde kunne fængsle ham. Men Lægevidenskaben med dens nære Berøring med Natur- 

 videnskaben var ham tiltalende, skønt netop denne Nærhed syntes til sine Tider aldeles 

 at ville forjage Lægen af Sindet. 



Hertil kom nu et Hjærteanliggende. Allerede i Skoletiden havde han følt sig til- 

 trukken af den yngste af Mad. Kaarsbergs Døttre Ida. Ved sin harmoniske Skikkelse 

 og blide Ynde, ved sin »ydmyge Mening om eget Værd« — som det er bleven sagt om 

 hende — tiltalte hun alle og maatte fængsle ham, der havde lært hendes gode, kærlig- 

 hedsfulde Sind at kende under sit mangeaarige Ophold i hendes Hjem. Søsteren Talke 

 havde siden Stp.s haarde Sygdom betragtet ham som en Plejesøn, og hun havde hans 

 fulde Fortrolighed. Allerede for længe siden havde Stp. tilstaaet for hende, at Ida havde 

 staaet for ham som Ideal, saa længe han havde kendt hende, men Talke havde bedt 

 ham være taus og overveje vel, om hans Følelser vare dybe nok og varige; hun over- 

 bevistes dog fuldt derom og fik sin Moders Tilladelse til, at Stp. maatte tilskrive Ida. 

 Ida selv var det gaaet saaledes, at hun siden hans Sygdom havde faaet ham inderlig 

 kær, hun iii;nkode nok og med Glæde lians lilhojelighed for hende, men vogtede sig 

 vel for at give sine Følelser noget Udtryk. Nu kom det afgørende Brev, og hun blev 

 jublende glad. Søsteren fik Lov til at skrive det gode Svar. 



I et Brev fra Marts 1835 takker Stp. sin »anden Moder« Mad. Kaarsberg, »fordi De 

 tillod mig at bede om Idas Haand j)aa en Tid, det var mest trøsterigt for mig at vide nnn 

 Skæbne afgjort. . . »Jeg er ung«, skriver De, »Ida er ældre«, ja det er netop Misforli uMi i 

 i Folks Øjne, dog Gud være lovet ej i min kære Moders og ej i Idas« (Ida Kaarsberg var 

 født den 7. Juni 1811 og altsaa to Aar ældre). 



Om sit Fremtidsmaal skriver han videre i dette Brev: »Det er faldet mange ind, 

 at jeg ej vilde studere Medicinen, men et af (h> n.nrbeslæcrtode brtidlose Fag; at det 

 er kommet af min Lyst til Naturvidenskabnui , km j- l,' nt»k tænke! Mange af mine 

 Medstuderende kunde endog ei faa i Hovedet, at jeg kunde have isinde at vælge Mi li 

 cinen; hvoraf det kom, ved jeg ej tilfulde; at det imidlertid, efter at jeg længe og meget 

 har tænkt over dette, er bleven en fast Beslutning hos mig aldeles at følgi^ min Ynd- 

 lingslyst, Lægevidenskaben, alene, véd jeg tilvisse, og det har naturligvis fundet des 

 mere Genklang hos mig, siden min Ida har bundet sin Skæbne til min. Naturviden- 

 skaberne have ligesaameget Tiltra?kkende, og jeg havde vanskeligen valgt mellrin liim, 

 men Lægevidenskaben fordrer, at jeg maa lade noglo af disses Grene gaa ligesidigen 

 med den og ikke forsønune de andre; ukendt med disse kan jeg da ei blive, og hvis ufor- 

 modentligen en Vej skulde vises mig, ad hvilken jeg turde gaa til disse, da kan jeg jo, 



