A. G. Nathorst: Minnen från samarbete med Japetus Stbbnstrup. 15 



ening med Prof. Johnstrup ligesom i 1875 optage Undersøgelser over Vendsyssels 

 og Nørrejyllands yngste Lag — samt ved Kysterne der«. 



Når Steenstrup hade tagit afsked (1885) hoppades man ju, att han skulle sam- 

 manfatta sina iakttagelser ofver torfmossarna, som han då under ett halft sekel med 

 sårskild forkårlek studerat. Men han låter i detta hånseende sjålf ganska pessimi- 

 stisk i ett bref från april sagda år: »Ja, nu skulde man rede sig ud af de mange Indvik- 

 linger Aarene have ført [med] sig, og nu skulde man anvende de faa Kræfter, 

 man ikke havde sat overstyr, til videnskabelige Arbeiders Afslutning, 

 eller i det mindste paa deres Fremme; men ikke er det under det glædeligste Horo- 

 skop jeg fratræder min officielle Virksomhed. Det har været i flere Henseender to 

 tunge Aar, de sidste! — At jeg fremfor alt ønskede at kunne fremme mine Tørve- 

 mose-Arbeiders Resultater, er en Selvfølge; men foruden Alderen har jeg en Overan- 

 strængelse af Kræfterne at kæmpe med. De første Maaneder gaae nu im<l til Flyt- 

 ning og derefter til den nødvendige Hvile! 



Gud give Dem Kræfter til Deres mange og vigtige Undersøgelser. Dette ønsker 

 — med mange venlige Hilsener — Deres gamle (72 Aar) og vel meget medtagne Ven 

 Dem af ganske Hjerte«. 



Det var åfven en annan sak, som någon tid håmmande hade inverkat på hans fort- 

 satta torfmosseundersokningar. Vintern 1878, då han var på våg till bryggaren J.C. Ja- 

 cobsen på Carlsberg, råkade han i halkan falla på Vesterbrogade och brot dårvid 

 lårbenshalsen (coUum jemoris). Han fick ligga till sangs i tre månader, maste sedan 

 hjålpa sig med krycka och kåpp och forblef allt fortfarande halt. Men han synes det 

 oaktadt tåmligen snart hafva återtagit sina kara torfmossestudier. •Jeg er jo frem- 

 deles endnu Invalid«, skrifver han den ^Vu 1879, »om end min Hofteskade bedres, og 

 om jeg end paa min Krykkestok halter afsted, selv paa Exkursioner til Tørvemosemel« 



Våren 1886 angreps han af en håftig tyfoid feber, hvars efterverkningar synas 

 varit ganska långvariga. Det fir ju också tydiigt, att en sådan sjukdom inåste våUa 

 ett svart afbråck i arbetsformågan for en person vid Steenstrups alder. Han berdr 

 detta i ett bref af den 24 april 1887 med anledning af några till honom då sånda upp- 

 satser: »Tak for det sendte Korsbaand med Smnaskrifter, og Tak for hvert Skrift især, 

 for det mindre, og det mindste, som for det største! — Alle Æmnerne interessere mig 

 sa^rdeles meget, flere af dem gribe jo dybt ind i mine daglige Studier, forsaavidt jeg 

 igjen har kunnet tage fat paa disse, hvilket j«!g, Gud være lovet! i det sidste llnivaur 

 mere og mere har kunnet, med smau og langsomme Skridt fremad. Men Kfterveern«« 

 af mit stærke Sygdoms-Angreb ifjor Vaar vare streng«« og kuede i mange Maaneder 

 mine Anstrengelser og gjøre det ogsaa endnu, men efter n»in«lre skjøndt saan' følelig 

 Maalestok«. 



En af de afsedda uppsatsema synes hafva varit den, som behandlar do sub- 



