22 Mindeskrift for J. Steenstrup, V. 



forstå borjan af vår bekantskap har han visat mig vånskap och vålvilja, och så har 

 åfven varit forhållandet med hans familj, från hvilken, sårskildt från sonen Johannes, 

 nuvarande professorn, han, såsom ofvan nåmndes, hålsade mig i nåstan hvarje bref. 

 Jag har åfven nu ej utan djup rorelse kunnat låsa dessa, på grund af den trofasta vånskap 

 och tillgifvenhet, hvarom de alla båra vittne. Att de utom de vetenskaphga frågorna 

 åfven innehålla åtskilligt af for oss båda mera personlig natur år ju gifvet. Då han 

 vål kande mitt vånskapsforhållande till professor Johnstrup, tillfogar han t. ex. 

 f 61 j ånde postscriptum i brefvet af den ^^/jo 1881: »Skjøndt Brevet, som det tydelig 

 nok viser sig, er skrevet i en travl Stund, maa jeg dog tilføje, at jeg lige nu kommer 

 tilbage fra Consistorium, hvor vi have valgt Prof. Johnstrup til Rector for det kom- 

 mende Aar!« Brevet den ^/i 1877 afslutas sålunda: »Gud give Dem fremdeles Kraft 

 og Lykke til Deres Studier! Tænk nu og da venlig paa Deres hengivne Japetus Steen- 

 strup«. Den 1^/4 1885, samma år som jag tilltrådt befattningen såsom intendent vid 

 Naturhistoriska Riksmuseum i Stockholm, skrifver han: »Jeg sender Dem skriftligen, 

 hvad jeg saa ofte har gjort i mit stille Sind, mine hjerteligste Lykønskninger til Deres 

 nye Virksomhed«. Vid ett svårare sjukdomsfall i min familj, hvarom han underråt- 

 tats genom vår gemensamma van, professor B. Lundgren i Lund, skref han varma 

 deltagande ord, och han visade alitid stor glådje då jag besokte honom i Kopenhamn. 

 Detta skedde sista gangen 1894, då jag passerade staden på den resa till utlandet, 

 hvarunder jag vid Deuben, sydost om Dresden, lyckades uppdaga en ny lokal for den 

 fossila glacialfloran^). Han forefoll mig då till kroppen mycket åldrad, men till sjålen 

 fortfarande liflig, ehuru han nu var ofver 81 år. Hans sista bref till mig år dateradt 

 den 29/^ 1895. Jag hade skrifthgen frågat honom, om Dr. C. Weber, från Bremen, 

 som for tillfållet studerade vid Riksmuseet, kunde besoka honom, då han på åter- 

 vågen passerade Kopenhamn. Sjålf var jag då konvalescent från en tre månaders 

 sjukdom (blindtarmsinflammation med dåraf foranledd operation), och Steenstrup 

 skrifver: »Det glæder mig altid at faae nogle Linier fra Dem, selv om disses Indhold 

 ikke maatte være som man ønskede det og saaledes dennegang om Deres Sygdom 

 og Hospitalsleje! Gudskelov at De er i god Bedring! Jeg haaber, at De er forsigtig 

 i denne Vaar; den er mig ikke af en godartet Natur — nedstemmer Kræfterne! 



Dr. C. Weber skal være meget velkommen, men han maa tage mine Kræfter 

 som de ere, gaaende op og ned og af en capriciøs Varighed.« 



Två år senare nådde mig underråttelsen om hans dod, som for mig innebar for- 

 lusten af en trofast tillgifven vån, af hvilken jag från forstå stunden af vår bekant- 

 skap endast ront godhet och vålvilja, och om hvilken min erfarenhet under alla dessa 

 år endast och allenast har godt att fortålja. Om hvad forlusten betydde for veten- 

 skapen behofver jag hår icke orda. 



^) A. G. Nathorst, Die Entdeckung einer fossilen Glacialflora in Sachsen, am aussersten Rande 

 des nordischen Diluviums. Ofvers. K. Vet. Akad. Forh. 61 (1894). 



