14 Mindeskrift for J. Steenstrup. VI. 



alzonen insåg han vid denna tid sannolikt sjålf, att den i mossarna motsvarade bo- 

 kens tid, ehuru utan sårskilda mera invecklade undersokningsmetoder i de starkt 

 formultnade ytlagen blott alstubbarna kunde påvisas. 



Ett annat anmårkningsvårdt framsteg under åren uttryckes i foljande sats: „Vi 

 kunne idetmindste bevise, at den æklste af vore Kulturer, Stenalderkulturen, ligefrem 

 naar tilbage i den store Fyrreskovs Tid, og at Fyrretræerne ikke er forsvundne her 

 fra Landet, inden Stenkulturen allerede havde hersket her i længere Tid". 



. Han går också in på den praktiskt viktiga frågan hur fort torfmossarna kunna 

 anses tillvåxa och kommer till det resultat, att bildningen af duglig brånntorf sker 

 så sakta, att den som icke har ,,tid til at vente 4 — 5000 Aar eller længere" ej har 

 att ta hånsyn dårtill. Detta var samma resultat, till hvilket hans fråmste foregån- 

 gare Dau redan kommit, men Steenstrup sager att man i „nabolandene (Sverig)" 

 alltjåmt tror på motsatsen, något som vid denna tid nog också mångenstådes var 

 fallet i hans eget hemland. Detta bevisas icke minst af ett bref till honom af N. 

 Hofman Bang af den 2 april 1842, hvari denne rent ut sager att han ,,ikke fuld- 

 kommen kan tiltræde Deres Mening (at Genvæxten af Torvmoserne kan anses som 

 ingen), men skal herefter soge at komme til nærmere Kundskab om denne Genstand". 



En annan fråga, som behandlas, år orsakerna till de olika skogsvegetationernas 

 foljd. Mårkligt nog framhåller Steenstrup, hvilken i sin forut behandlade stora af- 

 handling uttalat satsen: ,,jo længere vi gaa tilbage i Tiden, jo raaere og koldere var 

 Klimaet", hår ej alls som orsak khmatets fortgående forbåttring och att de efter 

 hvarandra foljande vegetationerna representera allt storre och storre vårmebehof. I 

 dess stalle anfor han som de egentligen verkande orsakerna dels „at der gjennem 

 den hele Natur spores ligesom en Art af Vexeldrift", en tanke, som han uppenbar- 

 ligen upptaget af Chr. Vaupell, dels menniskans inflytande, hvilket rått utforligt men 

 uppenbarligen felaktigt motiveras. Han glommer alideles att i vissa delar af Sverige 

 i årtusenden bott menniskor, utan att tallskogen oaktadt hennes synnerligen kraftiga 

 ingrepp dårfor forsvunnit. Det vill synas som om frågan om våxternas vårmebehof 

 ej mera ingående sysselsatt Steenstrups tankar. 



De foljande delarna rorande de storre djurens invandring och menniskans for- 

 hållanden ligga vid sidan af hår gifna framstållning, hvadan endast må erinras om 

 deras tillvaro. 



Når man nu låser detta foredrag omedelbart efter det man lagt ,, Vidnes- 

 dam- og Lillemose" från sig, kan det ej nekas, att man kånner skilnaden mellan 

 den unge forskaren, for hvilkens upptåckareoga så mycket framtida arbete hågrar 

 och den 57-årige redan åldrande vise, for hvilken allt ligger fårdigt och afslutadt. 

 Annu starkare framtråder denna kontrast låttbegripligt nog vid andra upplagan, 

 som af honom 19 år senare utgafs. Han var då redan en aldring, som hyste den 



