K. Rørdam: Japetus Steenstrup og Køkkenmøddingerne. 7 



mer baade maatte handle hurtigt og tillige tage saadant Hensyn. Forchhammer 

 havde nemlig faa Aar før det her omhandlede Tidspunkt Hdt et højst ubehageligt Ne- 

 derlag i el geologisk-arkæologisk Spørgsmaal, den bekendte Runamo-Sag. Forch- 

 hammer og andre havde antaget, at nogle Ridser paa en Grønstensgang i Halland for- 

 uden mange naturligt opstaaede Sprækker ogsaa iblandt disse indholdt kunstigt ind- 

 huggede Tegn. Paa Basis af Forchhammers Adskillelser mellem kunstige og natur- 

 lige Ridser havde den meget lærde Forsker Finn Magnussen efter store Anstren- 

 gelser læst de formentlige Runer og tydet dem som en Fortælling om Braavalla-Slaget. 

 Den unge fremadstræbende Arkæolog J. J. A. Worsaae drog nogen Tid efter stærkt 

 til Felts herimod og viste, at den hele Indskrift kun var en Samling af naturlige Spræk- 

 ker. Skønt man egentlig skulde synes, at Blamen for den falske Tydning maatte 

 falde paa Runologen og ikke paa Geologen, der kun havde begaaet den mindre og 

 omtvistf'lige Fejltagelse at antage naturlige Sprækker i en Stenflado for tildels kunstig 

 indhuggede, blev det dog Forchhammer, der kom til at bære Ubehagelighederne. Forch- 

 hammer tog til Genmæle og fastholdt vel tildels, at han havde Ret m. H. t , at visse 

 af Stregerne var kunstigt indhuggede, men hans Forsvar forekommer meget mat, og 

 han led utvivlsomt et Nederlag'). Steenstrup, der havde lært at differentiere mellem 

 almindelige hævede Skallag og, som han udtrykker det, »visse hævede Lag« mellem 

 »Østersbanker« og »Østersbunker«, saa, at nu var Forchhammer atter ved at styre fejl 

 ledet af Lygtemændene »Tangtørven« og »Svovlsyremængden«, men det gjaldt om at 

 gaa varligt frem*). Det fremgaar, af hvad der foreligger, at Steenstrup paa enhver 

 Maade gerne vilde have Forchhammer til at se det rigtige selv. Han (Stp.) fremdra- 

 ger et af Forchhammer selv omtalt Fund af en — som det senere viste sig — megot 

 udstrakt og typisk Køkkenmødding ved Krabbosholm ved Skive og gaar endog 

 saa forsigtig frem, at han faar Forchhaminor til at undersøge og give sig (Stp.) Attest 

 for, at nogle af Steenstrup i Køkken mød di ugerne ved Roskildefjord fundne 

 Flintflækker er virkelige Oldsager og ikke Naturprodukter. At dette ganske 

 øjensynligt er for at vække Forchhammers Eftertanke, kan ingen nu være blind for. 

 Steenstrup trængte ingenlunde selv til et saadant Overskøn, han havde fra sin tidlig- 

 ste Ungdom interesseret sig for og beskæftiget sig med saadanne Spørgsmaal. Endelig 

 faar Stp. dannet en Komité, hvori foruden Forchhammer og Steenstrup ogsua J. J. 

 A. Worsaae (den Gang 26 Aar og ikke Medlem af Vid. Selsk.) faar SsNle. Det taler i 

 en stærk Grad for Forchhammers Højsind, at han — den da ansete Viden^tkabsmand 

 og Universitetsprofessor — overhovedet gik ind paa at sidde i Komité sammen mud 

 Worsaae, der paa en overlegen og haanlig Maade havde kritiseret Forchhammer i 

 Runamosagen, og ikke mindst taler det for Steenstrups store i bedste Forstand diplo* 

 matiske Ævner og den ejendommelige vindende Elskværdighed, som alle, selv den, 

 der kun har keudt ham i Oldingeaarene, kan hære Vidnesbyrd om. 



