K. Rørdam: Japetus Steenstrup og Køkkenmøddingerne. 15 



Worsaaes Iagttagelser fra Mejlgaard fra Sept. 1850 bekræfter altsaa forsaavidt 

 Steenstrups Slutninger fra Maj og August (Bilidt og Havelse), men var ikke saa vidt 

 gaaende, eller rettere sagt, Worsaae havde vel set, at der i Østersbanken eller Østers- 

 dyngen var Vidnesbyrd om Menneskers Færden i Nærheden af Dyngerne, men at 

 hele Dyngen var opdynget af Mennesker, kunde han endnu ikke gaa ind paa. Derfor 

 maatte Steenstrup tilbageholde sin Meddelelse (der var fastsat til den 13de Dec. 1850). 

 efter at han havde modtaget Worsaaes Brev og Uddraget af Dagbogen, hvoraf det 

 fremgik, at Komitéens Medlemmer endnu havde nogle DifTerencepunkter i Opfattelsen* 

 Først efter det fælles Besøg i Julen 1850 tiltraadte Worsaae som meddelt dog med 

 nogen Nølen Steenstfups Opfattelse »at alle disse Dynger af Østers og Muslinge- 

 skaller — saa uhyre de end synes — skylde menneskelig Virksomhed deres 

 Tilblivelse«. Naar man derfor har villet tildele Worsaae Æren som den egentlige 

 Opdager af Køkkenmøddingernes sande Natur, ir ild te ganske i Strid med de fore- 

 liggende historiske Kendsgerninger. Man kan snarere hævde, at trods den Omstæn- 

 dighed, at Worsaae havde haft saa god Lejlighed til at undersøge Mejlgaarddyngen, 

 og skønt det maa siges, at han meget vel udnyttede denne Lejlighed til at fremskaffe 

 interessante Kendsgerninger, stod han endnu i Dec. 1850 paa det ovenfor beskrevne 

 uklare Standpunkt, hvorfra Steenstrup saa at sige tvang ham bort gennem Under- 

 søgelserne i Julen ved Havelse — Undersøgelser, som slet ikke blev anstillede paa denne 

 ubekvemme Aarstid for Steenstrups Skyld, da han allerede i Efteraaret havde affattet 

 sin Beretning, der skulde forelægges i December, men som udelukkende blev anstillede 

 for at faa Worsaaes Tvivl om Køkkenmøddingteoriens Berettigelse til at svinde*). 



At Samtiden ogsaa ganske ubestridt af de andre Medlemmer af Lejrekomitéen 

 betragtede Steenstrup som den egentlige Opdager af Køkkenmøddingerne, haves der 

 ogsaa mange Vidnesbyrd om. Det maa dog være tilstrækkeligt at fremdrage følgende 

 Korrespondance mellem Steenstrup og Sven Nilsson i Lund. Under 24de April 

 1861 tilskriver Steenstrup ham et l'.ri \ i.m forskellige Museumssager, derunder om- 

 tales endvidere følgende: 



»De veed maaske, at jeg har erholdt af Mammouthen en Kindtand af Overkjæben 

 og et stort Stykke af Hoftebenet. Men disse Fund staar langt tilbage for dem, vi 

 have faaet fra de saakaldte hævede Østerslag eller Strande langs Isefjorden og 



*) Rent psykologisk set er det egentlig ganske ubegribeligt, hvnrle<ies nogen, der kondor det 

 mindste til du paagældende Forskere, kan antage, at Forchiiammeh og Stkknhtri p - hvis dot 

 ikke var Forholdene ved Bilidt og Havelse, der i Sommeren 1850 hav<le klarot der«'« Syn, men 

 man vil antage, at de endnu i Kfteraaret 1860 stod paa Standpunktot: »hævodo Skaldynger« — 

 blot ved at høre Worsaae give Beretning om Mcjlgaardfundene som villivloso Nikkodukkor skulde 

 kaste deres egne Standpunkter overbord og undontkrivc alt, hvad Worsaae havde ment at slutte 

 fra do Fund. som ingen af dem (Forrhhammor ollor .steonstrupi havde sot. Rn saa stor og us»d> 

 vanlig Føjelighed og Lettroenhed fandtes oUors Ikke hverken hos Forchhammer eller Steenstrup, 

 selv bortset fra ovenanførte Fakta, der viser, at Forholdet netop var det omvendte. 



