RiSEBERGA kloster i Edsbergs socken, mellersta Nårke, grundades under tiden mel- 

 Ian åren 1180 — 1202 (Hildebrand III, p. 965) af Gstercienser-broderna. De 

 vidlyftiga byggnadsanlåggningarne ligga nu sedan århundraden i ruiner. 



Då jag midsommaren 1912 vandrade kring i ruinerna, hittade jag bland affallet 

 inne i byggnaden nårmast norr om sjålfva klosterkyrkan, två murbruksstycken, resp. 

 21 X 17,5 X 7,5 och 16 x 9,5 x 6,5 cm. De hade tydligen en gang under byggnads- 

 arbetet som våta klumpar tappats på marken och sedan hårdnat. Skålet hvarfor jag 

 antog detta var, att de bfigge hade den låga, på undersidan tillplattade bull-form, 

 som en degklump får, då den lft^;es på plåten. Men det mårkliga låg i att plåten 

 hårvidlag varit en grftsmatta, hvilken kvarlemnat de allra tydligaste aftryck. 



Antikvarien Otto Janse, som samtidigt med mig uppeholl sig vid Riseberga, 

 anslot sig till denna tolkning af murbruksstyckenas form och forklarade dessutom, 

 att sjålfva godsets habitus med all tydlighet hånvisade på det tillvfirkningssfttt, som 

 hårskade hos oss under medeltiden. Murbruket utmårkcr sig for en tftt och fast 

 struktur. En relativt hog procent sand har anvandts vid dess tillvårkning. Afven 

 mycket små korn af tegel finnas sparsamt instrodda. Det ofverensstfimmer sålunda 

 med Bergners (p. 30) skildring af det tyska murbruket från motsvarande tid : »Der 

 Mortel ist bis ins 11 und 12 Jh. nach romischer Sittc håufig mit Ziegclmehl gomischt, 

 8onst au8 70 Teilen Sand, 20 Teilen Kalk, 6 Teilen Gips zusammengesetzt und im all- 

 gemeinen von ausgezeichneter Haltbarkeit«. 



Ofre delen af det storre murbruksstycket hade tydligen i lAngliga lidt-r iiggat 

 uppåt. Det var vittradt och mer eller mindre ofverdraget af mossor {Drachytheciuni' 

 och Tor/u/a-arter) samt pyrenokarpa lafvar. Undersidan dfiremot, som låg inbfiddad 

 i ruingruset, ftr frisk och ovittrad. Det mindre styckei forhaller sig till de båda 

 sidomas bevaringstillstånd omvandt. 



Det mindre stycket hur samma fdags gråsbladsaftryck i samma frekvens som det 

 stdrre (jfimte några andra aftryck af dikotyledon-blad), men forofrigt ftro attrycken 

 nu så otydliga, att vi lemna detta stycke ur rflkningen. 



Det storre dflremot har både talrika, vttilyckade och godt hibehållna aftryck af 

 vttxtdelar (Fig. 1). De flftsta af dessa utgdras af blad och strån af grås, dflrnåst af 



1* 



