31 



som för Utskottet uplästes. Hwarefter bemälte Ryttmästare widhanden gaf, thet 

 Herr Archiatern Linna:us, uppä gjorde föreställning icke welat sig utlåta, hvvad 

 pra?mium han åstundade, utan aldeles öfwerlämnat thet till Utskottets och Rik- 

 sens högl. Ständers bepröfwande, samt at det begärda profwet till ä daga 

 läggande af thes hemlighet, woro så mycket swårare för honom att wärckställa, 

 som saken i sig sielf är ganska simple, och sjelfwa hemligheten i samma 

 ögnablick uptäcktes, enär then bestyrckes, och hade han warit af then tancka, 

 om icke för wissa af Utskottets Deputerade honom må tillåtas at giöra prof». 

 Den här omtalade promemorian är tvifvelsutan den, som i det följande meddelas. 



Att närmare redogöra för detta ärendes vidare behandling är här ej rätta 

 platsen. Här må blott nämnas, att deputalionen den 4 JuH utsåg »wissa 

 ledamöter, som inom sig på heder och tro försäkra, att eij uppå minsta sätt 

 yppa hemligheten»; att Linné vid sammanträde den 27 s. m. för dessa utförligt 

 redogjorde för sin »hemlighet» ; att han företedde af honom i flodmusslor i 

 Upsala-ån producerade pärlor, som af Juveleraren Berg ansågos »för ganska 

 wackra och af sä besynnerlig godhet, att han, såsom okunnig om försökets 

 ändamål, förklarat wara skada någon af dem söndra» för undersökning af deras 

 inre byggnad; alt den 30 s. m. för deputationen anmäldes, att »sådana om- 

 ständigheter sig yppat, att the [de delegerade] ansett nödigt till at wända 

 sig till Höglofliga Secreta Utskottet med de Considerationer, som derwid före- 

 fallit, samt hwad mått och utwägar derwid borde tagas» ; att Secreta utskottet 

 efter åtskillig öfverläggning den "28 Jan. 1762 beslöt uppskjuta frågans, af- 

 görande, »till dess man finge se, hurudan penninge-tillgången framdeles kunde 

 blifwa». 



1 Secreta utskottet hade Linné tvenne kraftiga förespråkare i biskoparne 

 E. Halenius och C. Fr. Mennander, och särskildt den senare gjorde allt, hvad 

 han förmådde, för att ät* Linné skulle lemnas en nationalbelöning ej blott för 

 »pärleympningen», utan äfven, och ännu mer, för hans öfriga förtjenster. Ge- 

 nom honom inlemnades ock till utskottet det Memorial, som här meddelas 

 såsom n. 12. Jfr. f. ö. härom Linnés bref till Me.vnander d. 29 Jan. 1762, 

 som i det följande skall meddelas. — Med detta icke att förblanda är ett annat 

 Memorial, som finnes tryckt i Handlingar ur v. Brinkmanska archivet på 

 ly olle- Ljungby, ufgifne af Gcst. Andersson I s. 247. hvilket uppgifves 

 vara af Mennander den 29 Jan. 1762 inlemnadt, »men författadt af Linné sjelf». 

 Detta bar nämligen helt säkert flutit ur Mensanders egen penna. Därur må 

 här blott citeras följande: »Till slut kan jag rent ut säga, hvad som föranlåtit 

 mig att underkasta detta R. H. Ständer, neml. att då jag senast råkade Linnaeus 

 såsom en gammal bekant, berömde honom för sin flit, men beklagade, att jag 

 såg äldren gjort honom gammal, dä fick jag till svars: Jag har sökt, om flit 

 och arbete hos oss kan göra någon förtjenst. Jag har vunnit denna utmärglade 

 kroppen. Jag har förkortat mina dagar, att allenast några få ligga öfi'ige i 

 draggen. Men det mest grämer mig, är att jag således mördat mina många 

 omyndiga barns fader utan att kunnat lämna dem droppfritt tak öfver hufvudet». 

 — Resultatet blef, att den »nationalbelöning», som Svenska staten lemnade, 

 endast bestod i Linné tillerkänd rättighet att själf utse sin efterträdare. 



Ej osannolikt är, att Linné utom de nu omnänmda inlemnat ännu ett 

 Memorial till Secreta utskottet, och detta ett synnerligen viktigt. Sedan näm- 



