209 



att dett afslå, ty han är icke wan att betla sig fram och föllo ej 

 häller nu beswärlig, om där gifwits någon annor vväg; men dett 

 är fåfängt utom brunscur.* jag förbi. 



Eders Magnifisences 



ödmiuke tienare 



Carl v. Linné. 



Odateradt; bland Acta till Consistorii academici protokoll för den ^V» 

 1767. Helt och hållet med Linnés stil. 



^ Consistorium beviljade stud. Schultz »till något understöd under före- 

 stående Brunscur samt i des stora torftighet» 150 dir kpmt ur Cassa studio- 

 sorum. 



125. 



Wördsamt Memorial. 



Eders Magnificence och Herrar Professorer, mine hederwärde 

 och lärde CoUegae, som städse burit ett ömsint och upmärksamt 

 öga på de studerande, lära otwiflachtigt ännu hafwa Magist. Hern- 

 quist^ uti friskt minne, som för få åhr sedan lämnade denna Aca- 

 demien. 



Hrr Mag, Hernquists ärbara, dygdiga och mogna upförande 

 under all den tid han här wid Academien wistades, samt hans 

 outtrotteliga flit, genom hwilken han distinguerade sig, snart sagt, 

 uti all literature, giorde att hwar och en af oss räcknade honom 

 ibland de hederligaste och wärdigaste Magistrer. 



Denne Magister blef, för några åhr sedan, af Höga öfwerhe- 

 ten utwald, att resa till Marseille, där att lära Hippiatriquen ; det- 

 ta äfterkom han, och med sin wanliga outtrotteliga flit penetre- 

 rade han denna konsten, på lika sätt som han här förut penetre- 

 rat de mäste wettenskaper. Dett underhåll, som honom af Öfwer- 

 heten war tillslaget, kom under sista Riksdag, för rikets och ti- 

 dernes knappa omständigheter att indragas, och han [blef] såle- 

 des lämnad wärnlös i ett främmat och dyrt land. 



Således blef en lärd och idog Landsman, just då han först 

 skulle få hoppas smaka fruchten af alt sitt arbete, lämnad åt ett 

 blindt öde, utan en enda betta bröd att stoppa i sin hungrande 



Linnés bref växling 1. )4 



