319 



här, torka mina kläder och hwila min utsläpade kropp. 

 Jag fick dock föga förfriskning, ty elden brände på den 

 ena sidan och kalla nordanwädret twingade på andra; 

 myggen angrepo ansichtet, händer och ben, att jag ingen 

 ro finna mötte. På den utskickade lappen wäntade jag 

 således intill kl. 2 äffter middagen, och befarade nu att 

 han mig öfwergifwit, och jag altså i dödsens öpna gap 

 stadd. Omsider kom han dock, hafwandes med sig en 

 liten swartlagd qwinna med röd myssa och nedslagit hår. 

 Jag wett eij, om Poeterna kunnat beskrifwa någon furia 

 så lik, som denna representerades, hwilken tilltalte mig 

 på swenska: O du stackars karl, hwad för olycka har 

 fört dig i mitt land! ser du hwad swåra boningar wij 

 hafwom. Jag har ännu aldrig om somaren sedt främ- 

 mat. Hwadan komer du eller hwar will tu? Jag som 

 nu uti 4 dagar ingen mat hafft, förutan någon färsk fisk 

 utan bröd, frågade henne, som i handen bar en liten 

 kättil, om hon någon mat hade. Jo, swarade hon, och 

 kokade en gädda, den hon bar med sig. När jag äta 

 skulle och fick se emällan giälet ligga hopetals matskar, 

 kunne jag föga fördraga hennes spijs, blef mättad, men 

 ej styrkt och förfriskad. Hon sade mig att i andra Elf- 

 wen war ingen båt, och att jag samma wäg måste till- 

 bakas, hwilka ord woro som åskeslag i mitt bröst. Jag 

 wett ej hwad jag nödigare skulle pågå, än en så grym 

 wäg, genom de stygiska kärren, som nu eij kunne und- 

 wikas. Hon wiste oss dock litet på sides, hwarigenom 

 Va mihl af dett förra träsket undweks. Emedlertijd råka- 

 dom wij i skogen ett skiuhl med tack bygdt på 4 stol- 

 par, hwar uti hängde kläder och en liten renost, den 

 jag straxt af henne begärte, men blef näkat aldeles, ty 

 hon skulle hafwan till wägkost nästa böndag. Jag som 

 nu war så uthungrad, kunne aldeles intet lämna honom, 

 utan lofwade henne hwad hon begiärte, hälst som jag 

 utom den eij trodde mig kunna lefwa en dag. Hon lät 

 mig doch omsider få honom, och den uppehölt någor- 

 lunda lifwet. Wij lämnade henne och gingo tillhakas. 

 Riporna gofwo allestäds skrattlöje i skogen åht wår till- 

 bakakomst. 



