14 j. H. fabre: instinktets mysterier 



skrevet for de Unge, hvem jeg gærne vilde have skulde 

 elske denne Naturhistorie, som I faar dem til at hade. 

 Og det er Grunden til, at jeg, medens jeg holder mig 

 strengt til Sandhedens Omraade, undgaar Jeres viden- 

 skabelige Prosa, som altfor ofte synes laant fra en eller 

 anden indiansk Dialekt. 



Men det er ikke det, jeg i Øjeblikket har at gøre 

 med, jeg vil tale om den Krog af Jorden, som jeg saa 

 længe har kælet for, idet jeg lagde Planer om at gøre 

 den til et Laboratorium for levende Entomologi, den 

 Krog af Jorden, som det endelig er lykkedes mig at 

 faa fat paa i en lille, ensom Landsby. Det er en 

 » Harma*, hvorved man i denne Egn forstaar en udyr- 

 ket, stenet Plet, overvokset med Timian. Den er for 

 mager til at betale Pløjning, men Faarene gaar over 

 den om Foraaret, naar det har truffet at regne, og der 

 skyder saa lidt Græs op paa den. 



Min Harma har imidlertid paa Grund af sin Smule 

 røde Jord, der næsten drukner i en uudtømmelig Masse 

 af Sten, været Genstand for en begyndende Kultur; den 

 skal en Gang have baaret Vinranker. Og da vi gravede 

 Huller i den for i dem at plante nogle faa Træer, fik vi 

 i Virkeligheden her og der Rester af disse kostelige 

 Vækster op, halvt forkullede af Tiden. Den tretandede 

 Greb, det eneste Kulturredskab, der kan trænge ned i 

 en Jordbund som denne, har altsaa været i Virksomhed 

 her, og jeg beklager dette meget, thi den oprindelige 

 Plantevækst er som Følge heraf forsvundet. Der er 

 ikke mere Timian, ikke flere Lavendler, ikke flere 

 Grupper af Kermes Eg, denne Dværgeg, som danner 

 Skove, over hvilke man kan skridte hen, naar man 

 løfter Benene noget mere end sædvanligt. Og da disse 

 Planter, især de første to, kunde være til Nytte for mig 

 ved at byde Bier og Hvepse Føde, er jeg nødt til at 



