20 j. H. fabre: instinktets mysterier 



under Tagstenene. Guldfinken, hvis dunklædte Rede 

 ikke er større eoid det halve af en Aprikos, kom og 

 kvidrede i Platantræernes Toppe, den lille Skov-Ugle 

 vænnede sig til at give Møde og udstødte sit monotone, 

 pLbende Skrig, og Pallas Athenes Fugl, Sløruglen, kom 

 flyvende for at hyle og hvæse. 



Lige ud for Huset er der en stor Dam, der fødes 

 af den Vandledning, som forsyner Landsbyens Pumper 

 med Vand. Her samles fra en Omkreds af en Kilo- 

 meter Frøer og Tudser i Parringstiden. Strand- 

 ludserne, der sommetider bliver saa store som en Asiet 

 og har en smal, gul Stribe ned ad Ryggen, sætter hin- 

 anden Stævne her for at tåge sig et Bad, og naar Afte- 

 nens Tusmørke falder paa, ser vi Jordemoderfrøen 

 hoppe om langs Dammens Rand, Hannen med en Hob 

 Æg, hvert paa Størrelse med et Peberkorn, slynget om 

 sine Bagben. Den omhyggelige Familiefader har bragt 

 sin kostelige Byrde langvejsfra for at overgive den til 

 Våndet og selv bagefter tåge Stade under en flad Sten, 

 hvorfra han udstøder en Lyd som en klingende Bjælde. 

 Og naar de ikke kvækker i Træernes Løv, vil Løv- 

 frøerne fryde sig ved at springe ud i Våndet og dykke 

 paa den yridefuldeste Maade. Saaledes bliver Dammen 

 i Maj Maaned, saa snart det mørknes, til el øredøvende 

 Orkester: det er umuligt at føre en Samtale ved Bordet, 

 umuligt at sove. Vi maatte raade Bod herpaa ved Mid- 

 ler, som maaske var for lidt drastiske. Hvad skulde ^i 

 gøre? Den, der prøver paa at sove og ikke kan faa Søvn 

 i sine Øjne, bliver nødvendigvis hensynsløs. 



Hvepse har endnu frækkere tåget Stuehuset i Be- 

 siddelse. Paa mit Dørtrin, i en Dynge Affald, har den 

 hvidstribede Sphex sin Rede: naar jeg gaar ind eller ud, 

 maa jeg passe paa ikke at ødelægge dens Huler, ikke at 

 træde paa Minereren, der er stærkt optaget af sit Ar- 



