DEN GRØNNE LØVGRÆSHOPPE 26 



en mager, meget mager Koncert, endda der i mit nær- 

 meste Naboskah er samlet omtrent en halv Snes Musi- 

 kanter. Lyden mangler gennemtrængende Styrke. Mine 

 gamle Trommehinder er ikke altid i Stand til at opfatte 

 disse fine Lyde. Den Smule, jeg opfanger deraf, er 

 præget af yderlig Blidhed, den passer udmærkel til Tus- 

 mørkestemningens Ro. 



En Smule mere Fylde i dit Biiestrøg, min kære Ven 

 du grønne Løvgræshoppe, og du vilde være en Virtuos, 

 som var at foretrække for den kære Cikade, hvis Navn 

 og Ry man har ladet dig overtage i de nordlige Egne. 



Du vil dog imidlertid aldrig komme op paa Højde 

 med din Nabo, den flinke Tudse, Klokkekimeren, der 

 klemter paa Omgang ved Platanernes Fod, medens du 

 lader din Klirren lyde oppe i dem. Den er den mindste 

 af mine Frøer og Tudser og tillige den, der er dristigst 

 i Retning af sine Udflugter. 



Hvor mange Gange har jeg ikke truffet at møde 

 den i Aftenens sidste Lysskær, naar jeg paa Jagt efter 

 nye Ideer flakkede planløst om i Haven. Noget flygter, 

 idet det triller afsted med stadige Kolbøtter. Er det et 

 vissent Blad, som driver for Vinden? Nej, det er den 

 nydelige lille Tudse, som jeg er kommen til at forstyrre 

 paa dens lovlige Omraade. Den skjuler sig i en Fart un- 

 der en Sten, en Jordklump eller en Græstot, men den 

 tager snart igen fat paa sin Spadseretur, og det varer 

 ikke længe, inden den igen begynder paa sin klare Sang. 



Paa denne nationale Glædesaften er der henved 

 et Dusin Væsener, som kappes om at give Lyd fra 

 sig. De fleste kryber sammen imeilem de Blomster- 

 potter, som med deres tætte Rækker danner en Slags 

 Vestibule foran min Bolig. Hver af dem har sin Lyd, 

 stadig den samme, dybere for nogles, skarpere for 

 andres Vedkommende, en kort klar Lyd, som fylder 

 Øret, og er udpræget ren. 



