26 j. H. fabre: instinktets mysterier 



De minder med deres langsomme, leddelte Rhyt- 

 mer om Salmesang. Kluk siger den ene, Klik svarer 

 den anden, der har en finere Strube, Klok føjer en 

 tredie, Korets Tenor, til. Og dette gentager sig i det 

 uendelige ligesom Klokkespil paa en Festadag: Kluk — 

 Klik— Klok, Kluk— Klik— Klok. 



Tudsernes Sangforening tilbagekalder i min Erin- 

 dring en vis Glasharmonika, min Attraa, da Sydens 

 Fortryllelse begyndte at paavirke mine seksaarige Øren. 

 Den bestod af en Række Glasplader af forskellig 

 Længde, som var gjort fast til to udspændte Baand. En 

 Korkstump paa Enden af et Stykke Staaltraad tjente 

 til at slaa den an. Tænk Dem en Begynders Haand 

 anslaa Oktaverne paa dette Klaviatur paa Maa og Faa 

 med den mest uregelmæssige Voldsomhed, tænk Dem 

 de derved opstaaede Dissonantser og uharmoniske Ak- 

 korder, og De vil have et temmelig træffende Billede 

 af dette Tudsernes Litani. 



Som Sang har dette Litani hverken Hoved eller 

 Hale, som rene Toner er det henrivende. Der er saa- 

 ledes Musik i Naturkoncerterne. Vort Øre skeiner til 

 en Begyndelse herlige Toner, derpaa forfines det og 

 erhverver sig, foruden Kendskab til de reelle Toner, 

 Følelsen af Orden, den første Betingelse for Skønhed. 



Dette blide Klokkeværk, der lyder fra Skjulested 

 til Skjulested, er et ægteskabeligt Oratorium, Hannens 

 diskrete Kalden paa Hunnen. Følgerne af Koncerten 

 kan gættes uden yderligere Oplysning, men hvad der 

 vilde være umuligt at forudse, er den forunderlige Af- 

 slutning paa Bryllupperne: Faderen, i dette Tilfælde den 

 sande paterfamilias i dette Ords ædle Betydning, forla- 

 der en skønne Dag sit Tilflugtssted i en ukendelig Til- 

 stand. Han bærer Fremtiden pakket omkring sit 

 bågeste Par Ben, han fortrækker med en Byrde af Æg, 



