28 j. H. fabre: instinktets mysterier 



Dens Sang, der er lydelig nok til alene at fylde Nattens 

 Stilhed, er af en nervegribende Ensforniethed. I ufor- 

 styrrelig regelmæssig Takt lader Fuglen sit Tcho — 

 Tcho lyde, naar den Timer igennem opgylper sin Kan- 

 tate til Maanen. 



I dette Øjeblik er der kommet en saadan Ugle for 

 at anmode mig om Gæstfrihed, den er forjaget fra 

 Torvets Plataner ved de Glades Sloj. Jeg hører den 

 i Toppen af en Cypres i Nabolaget, hvorfra den som 

 Hersker over den lyriske Forsamling med regelmæs- 

 sige Mellemrum afbryder Løvgræshoppernes og Tud- 

 sernes forvirrede Instrumentation. 



En Slags Katte-Miauen, der udgaar fra et andet 

 Punkt, kontrasterer med Mellemrum med dens blide 

 Stemme. Det er den almindelige Slørugles, Pallas 

 Athenes tænksomme Fugls kald ende Raa!?. Efter hele 

 Dagen at have holdt sig skjult i sit Tilflugtssted i et 

 hult Oliventræ, har den begivet sig paa Udflugt, saa 

 snart Nattens Skygger faldt. Med en bølgende Flugt 

 er den i gyngende Ligevægt kominen fra Omgivelserne 

 til Indelukkets gamle Fyrretræer, hvorfra den blander 

 sin Miauens Mislyd ind i den almindelige Koncert, en 

 Smule blidnet ved Af standen. 



Den grønne Løvgræshoppes klirrende Lyd er alt 

 for svag til at kunne opfattes klart midt i al denne 

 Larm, den naar mig kun som svage Bølger, der netop 

 kan fanges, naar der indtræder lidt Stilhed. Den har 

 til Lydgiver kun en fm Hinde, som den anstryger, 

 medens de andre, de priviligerede, har deres Blæse- 

 bælg, deres Lunger, som udslynger en Søjle af vibre- 

 rende Luft. Der er ingen Sammenligning mulig. 



Men vi vender nu tilbage til Insekterne. 



Et af disse overgaar, og det til med i høj Grad, 

 skønt ringere af Størrelse og ikke mindre sparsomt ud- 



