DEN GRØNNE LØVGRÆSHOPPE 29 



rustet, L»vgræ.shoppeii i den natlige Lyrik. Det er 

 den blege og spinkle italienske Faarekylling [Oecan- 

 tlius pellucens), der er saa svagt bygget, at man af 

 Frygt for at knuse den ikke vover at gribe den. Den 

 koncerterer rundt omkring os blandt Rosmarinerne, 

 medens de lysende Biller for at gøre Festen fuldkom- 

 men tænder deres Illuminationslampers blaalige Blus. 



Den spinkle Musiker bestaar først og fremmest af 

 store Vinger, der er lette og skinnende som Glimmer- 

 blade. Ved Hjælp af disse tørre Sejl piber den med 

 en gennemtrængende Lyd, der er i Stand til at over- 

 døve Tudsernes Melodi. Man kunde næsten fristes til 

 at sige, at det er den almindelige Faarekyllings Sang, 

 kun med større Styrke, med mere Tremuleren i Bue- 

 strøget. Forvekslingen vilde være uundgaaelig for den, 

 der ikke vidste, at den egentlige Faarekylling, denne 

 Foraarets Sanger, er forsvundet paa dette Tidspunkt, 

 da der hersker saa stærk en Hede. Dens gratiøse Vio- 

 lin er bleven afløst af en anden end mere gratiøs, der er 

 et eget Studiimi værd, og til hvilken vi vil vende til- 

 bage, naar Tiden er inde. 



Følgende er altsaa, naar vi indskrænker os til at 

 nævne de mest fremragende, de første og vigtigste 

 Deltagere i denne musikalske Aftenunderholdning: 

 Skops'en med dens smægtende Soloer, Tudsen, der 

 ringer sine Sonater ud, den italienske Faarekylling, der 

 gnider paa sin Violins Kvintstreng, og den grønne Løv- 

 græshoppe, som synes at anslaa en lille Staaltriangel. 



Vi Mennesker højtideligholder idag med mer« 

 Halløj end Overbevisning den nye Æra, som politisk 

 tåget daterer sig fra Bastillens Erobring, men disse 

 Dyr højtideligholder, med en ophøjet Ligegyldighed 

 overfor menneskelige Forhold, en Fest for Solen. De 



