30 J. H. FABRE: INSTINKTETS MYSTERIER 



besynger den Lykke at være til, de raaber deres Ho- 

 sianna til Hundedagenes Solbrand. 



Hvad kommer Menneskets og dets skiftende 

 Glæder dem ved! For hvem, for hvad, for hvilken 

 Idé vil om nogle Aar vore Eksplosioners Plaff en lyde? 

 Saare klartskuende skulde den være, som kan sige det. 

 Moderne skifter og bringer os det uforudsete. Den vil- 

 lige Raket udfolder sit Bundt af Gnister under Him- 

 len for det, der var afskyet igaar, men er forgudet idag. 

 Imorgen vil den stige tilvejrs for noget andet. 



Vil der om et Aarhundrede eller to udenfor de 

 Lærdes Kreds være Tale om Bastillens Erobring? Det 

 er saare tvivlsomt. Vi vil da have andre Glæder og 

 andre Sorger. 



Lad os en Gang se længere ud i Fremtiden. Den 

 Dag vil komme, alt synes at sige os det, paa hvilken 

 Mennesket efter at være gaaet fra Fremskridt til Frem- 

 skridt, vil bukke under, dræbt ved Overmaalet af det, 

 som det kalder Civilisation. Alt for ivrig efter at 

 agere Gud, kan det ikke haabe paa at have Dyrets 

 rolige Livsvarighed, det vil være forsvundet, naar den 

 lille Tudse fremdeles udsynger sin Melodi sammen med 

 Løvgræshoppen, Uglen og de andre Sangere. De har 

 sunget, før vi viste os paa vor Planet, og de vil synge, 

 efter at vi er forsvundet, idet de fejrer det uforander- 

 lige: Solens Varme. 



Jeg vil imidlertid ikke opholde mig ved denne Fest, 

 jeg vil atter blive Naturforskeren, der ønsker at trænge 

 ind i Dyrets intime Forhold. Den grønne Løvgræshoppe 

 {Locusta viridissima) syntes ikke at være almindelig i 

 mit Nabolag. Da der var gaaet et Aar, efter at jeg 

 havde foresat mig at studere denne Græshoppe, og da 

 min Jagt efter den havde været forgæves, nodtes jeg 

 til at tåge min Tilflugt til en Skovriders Velvillie, som 



