32 j. H. fabre: instinktets mysterier 



efter lidt. Det hele var mig klart: Angrebet havde 

 fundet Sted deroppe tilvejrs tidlig om Morgenen, 

 medens Cikaden sov, og den ulykkeliges Sprællen, da 

 den blev dissekteret levende, havde faaet Angriberen 

 og den Angrebne til at falde til Jorden som en Klump. 

 Senere har jeg flere Gange været Vidne til et lignende 

 Mord. 



Jeg har endogsaa set Løvgræshoppen med et Over- 

 maal af Mod styrte afsted for at forfølge en Cikade, 

 der for afsted i fortvivlet Flugt. Saaledes forfølger 

 Spurvehøgen under aaben Himmel en Lærke, men Rov- 

 fuglen er Insektet underlegen. Den tager kun den, der 

 er svagere end den selv, medens Græshoppen tvært- 

 imod angriber en Kolos, der er langt større og stær- 

 kere end sin Fjende, og alligevel er Udfaldet af dette 

 ulige Mand imod Mand ikke tvivlsomt. Det fejler sjæl- 

 dent, at Græshoppen river Indvoldene ud af sin Fange 

 med sine stærke Kindbakker, der danner et Par spidse 

 Tænger, og denne, der er uden Vaaben, nøjes med at 

 skrige og sprælle. 



Det vigtigste er at holde fast paa den, en ret let 

 Sag i Nattens Søvnighed; enhver Cikade, som den vilde 

 Græshoppe møder paa sin natlige Runde, maa om- 

 komme ynkeligt. Saaledes forklares de hyppige, 

 skrattende Angstlyde, som høres fra Løvhanget i de 

 sene og utilbørlige Timer, efter at Cikadernes Musik 

 forlængst er holdt op. Den i Bleggrønt klædte Røver 

 har snappet en sovende Cikade. 



Mine Pensionærers Spiseseddel er fundet: jeg er- 

 nærer dem med Cikader. De har saa god Smag for 

 denne Kost, at Bunden af deres Bur paa 2 — 3 Uger er 

 bleven til en Kirkegaard bedækket med Hoveder og 

 tomme Bryststykker, afrevne Vinger og i Leddene af- 

 vredne Ben. Kun Bagkroppen forsvinder næsten i sin 



