34 J. H. FABRE: instinktets xMYSTERIER 



et for haardt Harnisk, de underretter os om, at de er 

 i høj Grad kødædende, men at de dog ikke udeluk- 

 kende er Kødædere, som Knæleren, der afslaar alt und- 

 tagen levende Bytte. Gikadernes Bøddel forstaar at 

 mildne en altfor hidsende Kost med Plantestoffer. Efter 

 Kødet og Blodet kommer Fnigternes sukkerholdige 

 Kød, undertiden maaske endog i Mangel af bedre en 

 Smule Grønt. 



Ikke desto mindre hersker der dog Kannibalisme 

 iblandt dem. Det er ganske vist sandt, at jeg aldrig 

 saa de vilde Optrin i mit Græshoppebur, som er saa 

 hyppige blandt Knælerne, der harpunerer deres Rivaler 

 og æder deres Elskere, men hvis et eller andet svagt 

 Eksemplar bukker under, lader de efterlevende ikke 

 være med at udnytte dets Kadaver paa samme Maade, 

 som de vilde gøre med et almindeligt Bytte. Uden at 

 kimne give Mangel paa Levnedsmidler Skylden, ernæ- 

 rer de sig af deres døde Fæller. Forøvrigt viser hele 

 den sabelbærende Æt i forskellig Grad Tilbojelighed 

 til at æde deres lemlæstede Kammerater. 



Naar man ser bort fra dette enkelte Forhold, bor 

 Løvgræshopperne meget fredeligt sammen under mine 

 Klokker. Der er aldrig alvorlig Strid imellem dem, i 

 det højeste en Smule Rivalitet med Hensyn til Levneds- 

 midlerne. Jeg har givet dem et Stykke Pære. En Løv- 

 græshoppe slaar sig straks ned paa det. Skinsygt fjær- 

 ner den med et Spark enhver, der kommer og vil have 

 en Bid med af det lækre Stykke, — Egoisme er der 

 alle\egne. Naar den er mæt, viger den Pladsen for en 

 anden, der nu efter Tur er utaalsom. Hele Menageriet 

 faar sig kvæget en efter en. Naar Maven er fuld, gnider 

 man Fodsaaleme lidt imod Spidsen af Kindbakkerne, 

 og man pudser Panden og Øjnene med den med Spyt 

 besmurte Fod, hvorefter man fordøjer i Ro, medens man 



