40 I. h.fabre: instinktets mysterier 



Men det skaffer ikke Middagsmad. Jeg lægger en 

 levende Stueflue for dem, og de tager uden Betænkning 

 imod den. Naar Fluen kommer forbi indenfor dens 

 Rækkevidde, saa drejer Djævleungen, som ligger paa 

 Lur, sit Hoved, bøjer sin Bryststilk paa Skråa og idet 

 den slynger et Forben ud, harpunerer den den og griber 

 den mellem sine dobbelte Save. Katten er ikke hurtigere 

 til at gribe Musen. 



Saa lille, som den er, er Vildtet tilstrækkeligt til et 

 Maaltid. Det strækker til for hele Dagen, ofte for flere 

 Dage. Her har vi den første Skuff ese: den yderlige Nøj- 

 somhed hos disse saa frygteligt væbnede Insekter. Jeg 

 ventede, at de skulde være Storædere, og jeg finder, at 

 de er Fastere, hvem et magert Maaltid fra Tid til anden 

 tilfredsstiller. En Flue fylder deres Vom for i det mind- 

 ste fire og tyve Timer. 



Saaledes gaar Efteraaret. Empusaerne bliver fra 

 Dag til Dag mere og mere nøjsomme og holder sig ube- 

 vægeligt fastklamrede til Metaltraadsvævet. Deres na- 

 turlige Afholdenhed hjælper mig godt. Fluerne bliver 

 sjældnere, og der kommer et Øjeblik, da min Forlegen- 

 hed vilde blive yderst alvorlig, idet jeg ikke er i Stand 

 til at skaffe Levnedsmidler til Menageriet. 



I de tre Vintermaaneder rører ingen sig af Stedet. 

 Naar Vejret er smukt, udsætter jeg fra Tid til anden Bu- 

 ret for Solens Straaler i Vinduet. I dette Varmebad 

 strækker Fangerne deres Lemmer en Smule, de svinger 

 lidt og bestemmer sig til at skifte Plads, men uden at 

 deres Appetit vaagner. De sjældne Myg, som den gode 

 Lykke belønner min Flid med, synes ikke at friste dem. 

 Det er Reglen for dem, at de tilbringer den kolde Aars- 

 tid i fuldstændig Afholdenhed. 



Mine Klokker belærer mig om, hvad der forøvrigt 

 foregaar om Vinteren. De unge Empusaer, som har tå- 

 get deres Tilflugt til Huller og Revner i Stenene, venter i 



