42 j. H. fabre: instinktets mysterier 



deres Protester. Maden er efter deres Smag ganske som 

 med Fluerne, og hvad mere er, den er rigelig, saa at der 

 altid er foragtede Levninger tilbage. 



Kun Hovedet og det øverste af Bryststykket fortæ- 

 res, det øvrige, den trivelige Bagkrop, Størstedelen af 

 Brystet, Benene og endelig — hvad egentlig ikke behøves 

 at siges — Vingestinnperne bliver ladt tilbage. Forelig- 

 ger der her et Udvalg af de saftigste og blødeste Partier? 

 Nej, thi Bagkroppen er sikkert saftigst, men den vil Em- 

 pusaen ikke have, skønt den udnytter Fluens Bagkrop 

 til den sidste Stump. Det er Krigstaktik; jeg har et Insekt 

 for mig, der først tager fat paa Hovedet, og som er lige 

 saa erfaren som Knæleren i den Kunst hurtigt at dræbe 

 sit Bytte, der slaar om sig og forstyrrer Djævleungen. 



Da jeg en Gang er bleven opmærksom derpaa, slaar 

 jeg fast, at Vildtet, lige meget hvad det er for et: Flue, 

 Faarekylling, Græshoppe, Sommerfugl, stedse gribes bag 

 fra i Nakken. Det første Bid er rettet imod det Sted, 

 som skjuler Hjerneganglierne, hvoraf Følgen er Dø- 

 den og pludselig Ubevægelighed. Den fuldstlændige 

 Mangel paa Bevægelse bevirker, at Fortæreren faar Ro 

 til at æde, en ufravigelig Betingelse for ethvert godt 

 Maaltid. 



Altsaa er Djævleungen, saa skrøbelig den er, i Be- 

 siddelse af den Hemmelighed at slaa Byttets Modstand 

 ned paa Stedet. Den bider straks i Nakken for at give 

 Naadestødet. Den vedbliver at gnave omkring Stedet 

 for det første Angreb, og saaledes forsvinder det øverste 

 af Bryststykket og Sommerfuglens Hoved. Men saa er 

 Jægeren mæt, der skal saa lidt til! Det øvrige kastes til 

 Jorden, foragtet, ikke fordi det ikke smager, men fordi 

 der er for meget af det. En Pieride strækker til langt 

 ud over Empusaens Maves Krav, Myrerne faar Lov til 

 at drage Nvtte af, hvad den forkaster. 



