12 J. H. FABRE: INSTINKTETS MYSTERIER 



tigere, lidt Otium. Jeg siger maaske, thi jeg slæber 

 endnu stadig nogle Led af Galejslavens Kæde ved Be- 

 net. Ønsket er opfyldt! Det er en Smule sent, I! mine 

 skønne Insekter — jeg frygter højligt, at Ferskenen er 

 bleven budt mig paa en Tid, da jeg begynder at mangle 

 Tænder til at tygge den med. Ja, det er lidt sent: Be- 

 gyndelsens vide Horisont er skrumpet ind til en lav 

 og kvælende Hvælving, som bliver snævrere og snæv- 

 rere fra Dag til Dag. 



Uden at sørge over noget i Fortiden med Und- 

 tagelse af dem, jeg har mistet, uden at savne noget, 

 end ikke min første Ungdom, uden noget sikkert Frem- 

 tidshaab har jeg naaet det Punkt, paa hvilket vi, knæk- 

 ket af Prøvelser, spørger os selv, om Livet er værd at 

 leve. 



Midt imellem de Ruiner, som omgiver mig, er der 

 bleven staaende en Slump Mur — urokkelig paa sin 

 faste Grundvold: det er min Kærlighed til den viden- 

 skabelige Sandhed. Er dette nok for mig, I mine travle 

 Insekter, saa at jeg tør paatage mig værdigt at føje 

 nogle faa Sider til Jeres Historie? Vil Kræfterne ikke 

 forræderisk svigte min gode Villie? Hvorfor har jeg 

 dog forsaget Jer saa længe? Nogle af mine Venner har 

 bebrejdet mig det. Ak! fortæl dem, disse gode Venner, 

 der er Jeres Venner saa vel som mine, at det ikke var 

 Forglemmelse fra min Side, ikke Træthed, ikke For- 

 sømmelse: jeg tænkte paa Jer, jeg var overbevist om, 

 at Gravehvepsens Hule havde flere Hemmeligheder at 

 aabenbare os, at Jagten efter Sphex'en havde nye Over- 

 raskelser at byde os. Men jeg havde ikke Tid, jeg 

 kæmpede alene og forladt imod Ulykken. Før man 

 kan filosofere, maa man leve, fortæl dem det, og de vil 

 tilgive mig. 



Andre har bebrejdet mig mit Sprog, som ikke ejer 



