EMPUSAEN 45 



Ammophilaen sover strakt ud i Rummet ved sine 

 Kindbakkers Styrke. Det er kun Dyr, der kan tiave en 

 saadan Idé, som vender op og ned paa alle vore Fore- 

 stillinger om Hvile. Selv om den truende Storm bry- 

 der løs, og Vinden sætter Stilken i Bcvægelse, er den 

 sovende uden Bekymring for sin gyngende Hængekøje, 

 i det højeste støtter den et Øjeblik sine Forben imod 

 den svingende Mast. Saa snart der er bragt Ligevægt 

 tilveje, genoptages den yndede Stilling som horisontal 

 Vægtstangsarm. Maaske har Kindbakkerne ligesom 

 Fuglenes F^ødder den Evne at kunne gril)o bedre fat, alt 

 ettersom Vinden vugger. 



Ammophilaen er ikke den eneste, der sover i denne 

 ejendommelig Stilling, adskillige andre etterligner den, 

 Anthidierne, Odynererne og Eucererne, især Hannerne. 

 Alle griber de fat om en Stilk med Kindbakkerne og 

 sover ind. Nogle, de mest korpulente af dem, tager sig 

 den Frihed at støtte Spidsen af Bagkroppen, der er 

 krummet som en Bue, imod Masten. 



Denne Visit paa visse Hymenopterers Sovesteder 

 opklarer ikke det Problem, som Empusaen frembyder, 

 den rejser et andet ikke mindre vanskeligt. Den siger 

 os, hvor lidt klartseende vi endnu er, naar det drejer 

 sig om at forklare, hvad der er Træthed og hvad der 

 er Hvile i den dyriske Maskines Hjulværk. Ammo- 

 philaen med sin paradoksale Kindbakkernes Ligevægts- 

 lære, Empusaen med sine romerske Hager, der ikke 

 trættes efter en Ophængning paa 10 Maaneder, forbløf- 

 fer Physiologen, der spørger sig selv, hvori da i Grun- 

 den Hvilen bestaar. I Virkeligheden er der ikke noget, 

 der hedder Hvile ud over den, som gør Ende paa Livet. 

 Kampen ophører aldrig, stedse er en eller anden Muskel 

 i Arbejde, stedse slider en eller anden Sene. Søvnen, 

 der ligner en Tilbagevenden til Ikke-Værens Ro, er lige- 

 som Vaagen en Anstrengelse snart for Foden eller for 



