EMPUSAEN 47 



det nu er i Selskaber paa et halvt Dusin eller parvis, 

 giver den intet Øjeblik slip paa sin Biidhed. Ligesom 

 Larven er den meget nøjsom, idet den er tilfreds med 

 en Flue eller to som daglig Kation. De stærke Ædere 

 er urolige. Forædt i Græshopper bliver en Knæler let 

 ophidset og sætter sig i Kampstilling, medens Empu- 

 saen, der lever frugalt, ikke kender til fjendtlige De- 

 monstrationer. Der er aldrig Vrøvl imellem Naboer, 

 aldrig denne vilde Udfoldning af Vinger, som Knæleren 

 holder saa meget af, naar den skal indtage en spøgelse- 

 agtig Stilling med Hvislen som fra en overrasket Snog, 

 aldrig det mindste Tilløb til disse kannibalske Fest- 

 maaltider, under hvilke Slagskæmpen fortærer sin 

 overvundne Søster. Disse Rædsler er her fuldstændig 

 ukendte. 



Ogsaa de tragiske Elskovsscener er ukendte. Han- 

 nen er udholdende, foretagsom og underkastet en lang 

 Prøvetid, inden den har Held med sig. I Dage og atter 

 Dage forfølger han sin tilkommende Mage, som slutte- 

 lig giver efter. Alt er, som det skal være, efter Bryllupet. 

 Den hjelmbusksmykkede Han trækker sig tilbage, re- 

 spekteret af Hunnen, og passer sine Smaaforretninger, 

 Jagten, uden at staa Fare for at blive grebet og opædt. 



De to Køn lever fredeligt sammen, ligegyldige for 

 hinanden, til henimod Midten af Juni. Derpaa holder 

 Hannen, der er medtaget af Alderen, sig i Ro, opgiver 

 Jagten, raver om, stiger lidt efter lidt ned fra Traad- 

 kupiens øvre Del og lægger sig tilsidst paa Jorden. Den 

 dør saa sin blide Død. Den anden, Knælerens Han, en- 

 der, lad os ikke glemme det, i sin slugvorne Mages Bug. 



Æglægningen følger lige efter Hannernes For- 

 svinden. 



Endnu et Ord om de sammenlignede Livsvaner: 

 For Knælerens Vedkommende Kampen og Kannibalis- 

 men, for Empusaens det blide Sind og den gensidige 



