52 j. H. fabhf: instinktets mysterier 



ikke dette tvedelte Udseende. De er Bevægelsesorga- 

 ner, Gangapparater ( Ambulakrer) . Naar Larven vil 

 fremad, oppuster den sine bågeste Gangapparater, dem 

 paa Ryggen saa vel som dem paa Bugen, og afflader de 

 forreste. De yder den et fast Holdepunkt, medens de 

 andres Fladtrykthed, der gør Legemets Gennemsnit 

 mindre, bevirker, at den kan glide fremad og gøre et 

 halvt Skridt. For at gøre Skridtet færdigt, maa den 

 trække den bågeste Legemshalvdel, som blev tilbage, 

 da den strakte den forreste Legemshalvdel ud, til sig. 

 Til den Ende oppustes de forreste Ambulakregrupper 

 og danner Støttepunkter, medens de bågeste slappes og 

 giver frit Spil med Hensyn til Sammentrækningen af de 

 tilhørende Ringe. 



Ved Hjælp af sine dobbelte Støttepunkter paa Ryg 

 og Bug og ved deres skiftende Oppustning og Falden 

 sammen gaar Dyret i Ro og Mag frem og tilbage i sin 

 Gang, der ligesom danner en Form, som den, der er 

 inden i den, fy Ider ud, uden at der er noget tomt Mel- 

 lemrum tilbage. Men hvis Gang-Puderne kun støttes 

 fra en Side, er Gang umulig. Larven snor sig, naar 

 den anbringes paa mit Bords glatte Træ, i langsomme 

 Bugtninger, den forlænger sig, og den trækker sig 

 sammen uden at komme saa meget som en Linie frem. 

 Sættes den paa et Stykke udkløvet Egetræ, hvis Over- 

 flade er ru og ujævn, saaledes som Sønderflængning ved 

 Hjælp af en Kile frembringer den, saa vrider den sig 

 og bevæger meget langsomt den forreste Del af Legemet 

 fra Højre til Venstre og fra Venstre til Højre, hæver 

 den lidt i Vejret, sænker den og begynder forfra igen. 

 Det er de største Bevægelser, den kan gøre. De rudimen- 

 tære Ben er ganske uvirksomme, Brugen af dem er 

 absoiut lig Nul. Hvorfor er de da tilstede! Det vilde 

 have været bedre, om den havde mistet dem fuldstæn- 

 digt, hvis det er sandt, at det, at Dyret er krøbet ind i 



