54 j. H. fabre: instinktets mysterier 



rummet imellem dem, vilde gøre. Ligegyldigheden 

 overfor mine Lyd-Kunstgreb kmide ikke være større 

 fra en livløs Genstands Side. Dyret er døvt. 



Har det Lugtesans? Alt siger nej. Lugtesansen 

 skal hjælpe til at opsøge Føden, men Træbuklarven be- 

 høver ikke at give sig til at lede for at komme til at 

 spise; den ernærer sig af sin Bolig, den lever af det Træ, 

 der skjuler den. Lad os alligevel gøre nogle Forsøg. 

 Jeg skærer en Rille i et Stykke frisk Cyprestræ af en 

 Diameter, der er lig dens naturlige Rørs, og installerer 

 Larven i den. Cyprestræet har en stærk Lugt, det er i 

 høj Grad i Besiddelse af denne harpiksagtige Duft, der 

 er karakteristisk for de fleste Naaletræer. Nu vel, an- 

 bragt i denne Kanal, der lugter saa stærkt, arbejder 

 Larven sig ind til Bunden af Blindgyden og rører sig 

 ikke af Pletten. Bekræfter denne rolige Ubevægelighed 

 ikke, at Lugtesansen mangler? Harpiksduften, der er 

 saa fremmed for den, der altid har levet i Egen, skulde 

 være den imod og forurolige den, og den ubehagelige 

 Sanseopfattelse skulde give sig til Kende ved nogle Be- 

 vægelser, nogle Forsøg paa at fortrække. Men der er 

 intet saadant at spore: naar den en Gang har fundet 

 sig til Rette i Rillen, bevæger Larven sig ikke mere. 

 Jeg gør det bedre endnu, jeg anbringer en Smule Kam- 

 fer tæt foran den i dens naturlige Kanal. Virkningen 

 er fremdeles lig Xul. Paa Kamferen følger Naftalin, og 

 der sker endnu intet. Efter disse forgæves Forsøg tror 

 jeg ikke at kompromittere mig ved at fraskrive Dyret 

 Lugtesans. 



At den har Smag, er utvivlsomt, men hvilken 

 Smag! Ernæringen er uden Af veksling, Egetræ tre x\ar 

 igennem og intet andet. Hvad kan Larvens Gane sætte 

 Pris paa under denne ensformige Spisen? Den garve- 

 sure Saftighed ved en frisk Bid, der udsveder Saft, 



