TRÆBUKKEN ' 55 



Magerheden ved en altfor tør Mundfuld, der er berøvet 

 sit Krydderi, er sandsynligvis hele dens Smagsskala. 



Tibage er Følesansen, diffus og passiv som den 

 findes hos alt levende Væv, der farer sammen under 

 Smertens Brod. Træbuklarvens Sanseomraade omfat- 

 ter da Smag og Følelse, begge Evner stærkt afstumpede. 

 Nu nærmer vi os Condillacs Statue. Denne Filosofs 

 ideale Væsen havde kun en Sans, Lugtesansen, der i 

 Finhed var lig vor; det virkelige Væsen, Egens Ødelæg- 

 ger, har to Sanser, der helt igennem staar under den 

 første, som saa udmærket opfattede Rosens Duft og saa 

 sikkert skelnede den fra al anden Duft. Virkeligheden 

 underbygger saaledes Parallelen med Digtningen. 



Og hvori kan en Skabnings Sjæleliv beståa, som 

 er i Besiddelse af en saa kraftigt organiseret Fordøjelse 

 og en saa svag Sanse-Instrumentation? Et forfængeligt 

 Ønske har ofte krydset mine Drømme, Ønsket om i 

 nogle Minutter at kunne tænke med min Hunds grove 

 Hjærne, at kunne se Verden gennem en Mygs Facetøje. 

 Hvor vilde ikke Tingene skifte Udseende! De vilde 

 skifte yderligere, naar de blev tolket gennem Larvens 

 Forstand! Hvad har det, som Følelse og Smag har lært 

 den, bibragt denne rudimentære Modtager af Indtryk? 

 Meget lidt, næsten intet. Dyret ved, at den bedste Bid 

 har en sammensnærpende Smag, at dens Gangs Vægge 

 virker smertende ind paa Huden, naar de ikke er glat- 

 tet omhyggeligt. Dette er for den den yderste Grænse 

 for erhvervet Viden. I Sammenligning hermed er Sta- 

 tuen med den følsomme Næse et Under af Viden, et 

 Mønster, der er altfor ødselt udstyret af sin Opfmder. 

 Den huskede, sammenlignede, drømte, ræsonnerede; 

 husker denne søvnige, fordøjende Vom noget? Drager 

 den Sammenligninger, ræsonnerer den? Jeg har defi- 

 neret Træbukkens Larve som en Stump Tarm, der er 



