THÆBUKKKN 57 



er en meget lang og meget uregelmæssig Labyrint med 

 fast sammenpresset Ormemel, og dens Diameter tager 

 gradevist af fra den blinde Ende til det Sted, hvor den 

 begynder. Larven er trængt ind i Træel ligesaa tynd 

 som et tyndt Halmstråa, den er i Dag saa tyk som en 

 Finger. Under sine tre Aars Omflakken har den stedse 

 udboret sin Kanal efter Maal af sit Legeme. Det er 

 ganske klart, at Larvens Indgangshul og Vandringsvej 

 umulig kan være den Vej, Træbukken skal ud ad: dens 

 næsten overdrevent store Følehorn, dens lange Lem- 

 mer, dens ueftergivelige Harnisk vilde møde uoverstige- 

 lige Hindringer i den snævre og snoede Tunnel, som 

 den maatte rydde for dens Ormemel og udvide i høj 

 Grad. Det vilde være mindre besværligt at angribe Træ- 

 massen paa et nyt Sted og at gnave sig ud lige frem. 

 Men er Insektet i Stand til at gøre saa? Det skal vi 

 faa at se. 



I kløvede Grenstykker af Egen udarbejder jeg 

 Lejer af rigelig Størrelse, og hver af mine kunstige Cel- 

 ler modtager en nys forvandlet Cerambyx, som mine 

 med Kile kløvede Forsyninger af Træ har ydet mig i 

 Oktober, De to Stykker bliver saa lagt sammen og 

 sikret ved nogle Ombindinger med Staaltraad. Juni 

 kommer. Jeg hører, at det skraber i det indre af mine 

 Brændestykker. Vil Træbukkene komme ud af dem, 

 eller vil de ikke? Befrielsen synes mig at være Ildet 

 besværlig, der er næppe lo Centimeter Træ at gen- 

 nembore. Ingen af dem kommer ud, men da der bli- 

 ver Tavshed i Træstykkerne, aabner jeg mine Appa- 

 rater. Fangerne er døde fra den første til den sidste. 

 En Smule Savspaan, mindre end en Pris Snustobak, 

 repræsenterer hele deres Arbejde. 



Jeg havde ventet mig mere af deres Kindbakker, 

 der er stærke Arbejdsredskaber; men, som vi allerede 

 har set, Redskabet gør ikke Arbejderen. Tiltrods for 



