58 .1. H. fabre: instinktets mysterier 



deres Boreredskaber gaar de Indelukkede til Grunde i 

 mine kunstløse Etuier. Jeg underkaster andre Eksem- 

 plarer mindre alvorlige Prøvelser. Jeg indeslutter dem 

 i rummelige Rørstykker, hvis Gennemsnit er lige stort 

 med deres naturlige Boligers. Den Hindring, de skal 

 gennembore, er en af de naturlige Skillevægge, en Væg, 

 der er lidet haard og tre eller fire Millimeter tyk. Nogle 

 af dem befrir sig, andre formaar det ikke, og de min- 

 dre kraftige bukker under, standsede af den svage Hin- 

 dring. Hvorledes vilde det gaa dem, naar det galdt 

 at gennembore en vis Tykkelse af Egetræ? 



Vi er altsaa bleven overbevist om, at Træbukken til 

 Trods for sit kraftige Udseende er ude af Stand til at 

 komme ud af en Træstamme ved sine egne Kræfter. 

 Det er derfor Larven med sin Tarmstumps-Visdom, 

 paa hvilken Pligten til at forberede den Vejen kommer 

 til at hvile. Her kommer under andre Forhold 

 Anthrax'ens Daad igen, den, hvis trepanvæbnede 

 Puppe gennemborer Tufen til Gavn for den svage 

 Flue. Under Indtrykket af en Forudfølelse, der for os 

 er et uudgranskeligt Mysterium, forlader Larven alt- 

 saa det indre af Egen, dens fredelige Tilflugtssted, dens 

 uindtagelige faste Borg for at begive sig paa Vej hen- 

 imod Yderverdenen, der er Opholdssted for dens 

 Fjende, Spætten, som vilde være henrykt ved den saftige 

 lille Pølse. Med Fare for sit Liv graver eller gnaver 

 den ihærdigt lige ud til Barken, af hvilken den kun 

 lader en Tykkelse, der er næsten lig med intet, et svagt 

 Forhæng urørt. Undertiden aabner den endog dristigt 

 Vinduet paa vid Gab. 



Her har vi Træbukkens Udgangsaabning, Insektet 

 har kun at file lidt paa Vinduet med Kindbakkernes 

 Spidser, at støde til med Panden for at slaa det ud, ja 

 den vil endog ikke have nogetsomhelst at gøre, naar 



