62 j. H. fabre: instinktets mysterier 



skulde glemme denne lille Formalitet, hvis den skulde 

 lægge sig til at sove sin Puppesøvn med Hovedet imod 

 sit Kammers Bund, er Træbukken ufejlbarligt fortabt: 

 dens Vugge vilde blive den et ubrydeligt Fængsel. 



Men den Fare behøver den ikke at frygte: Tarm- 

 stumpens Viden er altfor sikker, hvad de fremtidige For- 

 hold angaar, til at den skulde undlade den Formalitet at 

 vende Hovedet imod Indgangen. Henimod Slutningen af 

 Foraaret tænker Insektet, der nu har faaet sin fulde 

 Kraft, paa Solens Glæder og Lysets Fester. Hvad vil det 

 fmde foran sig? En Ophobning af Spaaner, som nogle 

 Bevægelser med Benene vil sprede, dernæst et Stenlaag, 

 som det ikke er nødvendigt at bryde itu: det brækker 

 fra i ét Stykke, det river sig løst fra sin Indfatning ved 

 nogle Stød med Panden, nogle Tag med Kløerne. Jeg 

 finder i Virkeligheden Laagene ubeskadigede paa Tær- 

 skelen til forladte Boer. Derpaa kommer der en anden 

 Ophobning af Træsmuld lige saa let at sprede som den 

 første. Nu er Vejen fri: Cerambyxen har kun at følge 

 den rummelige Forhal, som, uden at Fejltagelse er 

 mulig, fører den til Udgangshullet. Hvis Vinduet ikke er 

 aabent, behøver den kun at gnave et tyndt Forhæng bort, 

 et let Stykke Arbejde, og den er ude med de lange Føle- 

 horn dirrende af Bevægelse. 



Hvad har den nu lært os! Den har intet lært os, men 

 dens Larve har lært os meget. Denne Orm, saa usselt ud- 

 styret med Sanseevner, giver os meget, overmaade 

 meget at tænke over ved sin Forudseenhed. Den ved, 

 at det kommende Insekt ikke vil være i Stand til at 

 aabne sig en Vej ud gennem Egen, og den sørger for 

 dette ved paa sin egen Risiko og Fare at berede den 

 en saadan. Den ved, at Cerambyxen udstyret med et 

 stivt Harnisk vil være ude af Stand til at vende sig om 

 for at komme til Cellens Aabning, og at det er dens 



