AADSELGRA VERNE — BEGRAVELSEN 65 



denskab. De tømmer det farlige Kadaver for at gøre 

 det tørt og lydende ligesom en Rest af en Tøffel, der 

 er bleven barket paa en Losseplads af Vinterens Frost 

 og Sommerens Hede. De arbejder med den størst mu- 

 lige Ilfærdighed paa at gøre Efterladenskaberne uskade- 

 lige. 



Andre, mindre og mere nøjsomme, kommer ogsaa 

 til, overtager, hvad der er bleven tilbage, og udnytter 

 Senebaand efter Senebaand, Knogle efter Knogle, Haar 

 efter Haar, indtil det altsammen igen tæller med i 

 Livets Skatte. Respekt for disse Sundhedstropper. 

 Lad os lægge Muldvarpen paa Plads igen og gaa videre. 



Et hvilket som helst andet Offer for Foraarets 

 Landbrugsarbejder, en Skovmus, Spidsmus, Muldvarp, 

 Tudse, Snog eller Firben vil kunne skaffe os den kraftig- 

 ste og berømteste af Jordens Rensere. Det er Aadsel- 

 graveren (Necrophorus), der er saa forskellig fra Kada- 

 vernes Pøbel ved sin Størrelse, sin Dragt, sine Vaner. 

 Til Ære for sine høje Funktioner lugter den af Moskus, 

 den bærer en rød Dusk paa Enden af sine Følehorn, 

 nankingult Flonel paa sit Bryst, og tværs over sine 

 Vingedækker dobbelte, cinnoberrøde, bugtede Baand. 

 Dens Dragt er elegant, næsten rig, og staar højt over de 

 andres, der altid er trist, som det passer sig for dem, 

 der giver sig af med at besørge Begravelseshøjtidelig- 

 heder. 



Aadselgraveren er ikke en anatomisk Prosektor, 

 som aabner sit Kadaver og skærer i dets Kød med sine 

 Kindbakkers Skalpel, den er bogstavelig tåget en 

 Graverkarl, en Ligklæder. Silpherne, Klanerne og an- 

 dre aadselædende Biller stopper sig med det Kadaver, 

 de udnytter, uden dog vel at mærke at glemme deres 

 Familiers Interesser, men denne, der kun spiser lidt 

 selv, rører næsten ikke sit Fund for egen Regning. Den 



Instinktets Mysterier. 5 



