66 j. H. fabre: instinktets mysterier 



begraver det i sin Helhed og paa Findestedet i en Hule, 

 i hvilken Genstanden, naar den er modnet til det rette 

 rette Punkt, skal tjene dens Larver til Føde. Den be- 

 graver det for at anbringe sit Afkom i det. 



Denne de Dødes Udnytter er med sit afmaalte, 

 næsten dorske Væsen forbavsende rap, naar det gælder 

 Hengemningen af dens herreløse Gods. I en Arbejdstid 

 paa nogle Timer forsvinder et forholdsvis enormt 

 Bytte, en Muldvarp f. Eks., slugt af Jorden. De andre 

 lader det tømte og indtørrede Skrog ligge udsat for 

 Luften, for Maaneder igennem at være et Legetøj for 

 Vinden, medens denne Ligrøver, der arbejder flere sam- 

 men, straks fra først af gør rent Bord. Som synligt 

 Spor af dens Arbejde bliver der kun ligesom et svagt 

 Muldskud tilbage, den begravedes Gravhøj. 



Aadselgraveren er med sin hurtige Fremgangs- 

 maade Nummer et blandt Markens smaa Sundheds- 

 tropper. Den er tillige et af de berømteste Insekter paa 

 Grund af sine sjælelige Evner. Denne Ligbærer skal, 

 siger man, være udrustet med aandelige Evner, som nær 

 mer sig til Fornuft, og som end ikke de højst begavede af 

 Hymenopterne, Honningsamlere og Byttejægere, sidder 

 inde med. Den er bleven hædret ved de to følgende 

 Anekdoter, som jeg laaner fra Lacordaires: Ind- 

 ledning til Entomologien, det eneste Over- 

 sigtsværk, som staar til min Raadighed. 



»Clairville,« siger Forfatteren, » meddeler, at han 

 har set en Necrophorus vespillo, som, da den vilde be- 

 grave en død Mus og fandt Jorden, paa hvilken Kada- 

 veret laa, alt for haard, gravede et Hul i en løsere Jord 

 i nogen Afstand. Da den var færdig med dette Ar- 

 bejde, forsøgte den at begrave Musen i dette Hul, men 

 da dette ikke lykkedes den, fløj den bort og kom tilbage 

 nogle Øjeblikke efter ledsaget af fire andre Aadselgra- 

 vere, som hjalp den med at flytte Musen og nedgrave 



