AADSELGRA VERNE — BEGRAVELSEN 67 



den.« »I saadanne Handlinger,* tilføjer Lacordaire. 

 »kan man ikke andet end anerkende, at Fornuftsslut- 

 ninger spiller med ind.« 



»Følgende Træk,'< siger han endvidere, »der er 

 meddelt af Glediitsch, bærer ligeledes alle Tegn paa, at 

 Fornuften har spillet med ind. En af hans Venner, 

 som vilde tørre en Tudse, havde anbragt den paa Spid- 

 sen af en Stok, som blev stukket ned i Jorden, for at 

 undgaa, at Aadselgraverne fjærnede den. Men denne 

 Forsigtighed nyttede ikke noget, thi Insekterne, der ikke 

 kunde naa Tudsen, gravede ned under Stokken, og efter 

 at have faaet denne til at falde, begravede de den sam- 

 men med Tudsen*. 



Det vilde være en vidtrækkende Indrømmelse at 

 anerkende, at der er Plads i et Insekts Intelligens for et 

 klart Kendskab til Forholdet mellem Aarsag og Virk- 

 ning, Maal og Midler. Jeg kender ikke noget, som er 

 mere af passet efter Nutidens brutale Filosofi. Men er 

 de to Smaahistorier fuldt sandfærdige? Tilsteder de 

 de Følgeslutninger, som man udleder af dem? Er de, 

 der tager dem som Vidnesbyrd af fuld Lødighed, ikke 

 en Smule for naive? 



Ganske vist maa en Entomolog være i Besiddelse 

 af en vis Naivitet. Hvem vilde uden en god Portion 

 af denne Art, en Aandens Særhed i praktiske Folks Øjne, 

 give sig af med de smaa Dyr? Javel, men man kan være 

 naiv uden at være barnligt godtroende. Lad os ræson- 

 nere lidt selv, inden vi lader Dyrene ræsonnere, og lad 

 os fremfor alt raadspørge Forsøgsprøven. En Kends- 

 gerning, der er plukket tilfældigt og uden Kritik, bør 

 ikke skabe en Lov. 



Jeg har ikke i Sinde, I mægtige Gravere, at be- 

 nægte jeres Fortjenester, denne Tanke ligger mig fjærnt. 

 Jeg holder endog noget i Reserve blandt mine Opteg- 



5* 



