AADSELGRAVERNE — BEGRAVELSEN 71 



Aadselgraveren er ikke i Besiddelse af disse Dyrs Mid- 

 ler til at lette sig Arbejdet. Da den er ude af Stand til 

 at flytte om med det Uhyre af Kadaver, som den har 

 fundet et eller andet Sted, er den nødt til at grave 

 Graven dér, hvor den Døde ligger. 



Dette paatvungne Begravelsessted kan være i blød 

 Jord eller i stenet, det kan indtage et plantefattigt 

 Sted eller et andet, paa hvilket Grønsværet, især naar 

 det bestaar af Kvikgræs, sætter Insektet et uudredeligt 

 Næt af Rodsnore i Vejen. Der er ligeledes Mulighed 

 for, at et Væv af lave Buskvækster vil holde Kadaveret 

 nogle Tommer oppe over Jorden. Slynget ud af Jord- 

 dyrkerens Spade, som har knust dens Ryg, falder Muld- 

 varpen her og der og allevegne, alt som Tilfældet vil 

 det; og det er paa Stedet, hvor den falder, at Graver- 

 karlen skal udnytte den, ligegyldigt, hvilke Hindringer 

 der er i Vejen, blot de ikke er uoverstigelige. 



De skiftende Vanskeligheder for Begravelsen viser 

 allerede, at Aadselgraveren ikke kan have faste Metho- 

 der, efter hvilke den gaar frem ved sit Arbejde. Udsat, 

 som den er, for tilfældige Muligheder, maa den være 

 i Stand til at omforme sin Fremgangsmaade indenfor 

 de Grænser, dens svage Dømmekraft sætter den. At 

 save, frigøre, bryde, hejse, undergrave, forskyde er lige 

 saa mange uundværlige Hjælpemidler for Graveren, 

 naar den er i Forlegenhed. Berøvet disse Tiiflugts- 

 midler og indskrænket til ensformige Fremgangsmaader 

 vilde Insektet være ude af Stand til at udøve den Ger- 

 ning, som er ble ven det tildelt. 



Man ser heraf, hvor uklogt det vilde være at slutte 

 sig til noget ud fra et enkelt Træk, i hvilket der synes 

 at lægge sig Fornuftsslutninger, forud overvejede Hen- 

 sigter for Dagen. Ethvert Udslag af Instinktet har uden 

 Tvivl sin Betydning; men dømmer Dyret i Forvejen om 



