86 j.H. fabre: iNSiiNKTiiTS mysterier 



let for at gaa og søge Hjælpere. Det er rigtigt nok, at 

 der ofte kommer Medarbejdere til, men de er da bleven 

 underrettet gennem Lugten og ikke af den første Be- 

 sidder. Det er tilfældige, aldrig tilkaldte Medarbejdere: 

 man tager imod dem uden Vrøvl, men tillige uden Tak- 

 nemlighed. Man tilkalder dem ikke, men man taaler 

 dem. 



I den Glaskasse, i hvilken jeg havde Buret, er det 

 hændt mig, at jeg har grebet en af disse tilfældige Arbej- 

 dere paa fersk Gerning. Idet den kom forbi om Natten 

 og lugtede det døde Kød, var den trængt ind der, hvor 

 endnu ingen af dens Art var kommet frivilligt ind. Jeg 

 overraskede den paa Klokkens Hvælving. Hvis Traad- 

 nættet ikke havde hindret den, vilde den straks have 

 givet sig til at arbejde sammen med de andre. Havde 

 mine Fanger tilkaldt den? Nej, sikkert ikke. Den kom 

 til tiltrukket ved Lugten af Muldvarpen, uvidende om 

 de andres Arbejde. Lige saa med dem, hvis for- 

 bindtlige Medvirken man roser for os. Jeg skal om 

 deres indbildte Bedrifter gentage, hvad jeg har sagt 

 andetsteds om Scarabæernes: et barnligt Æventyr, som 

 er godt at skikke ud klædt i en Æselshud for at more 

 de Naive. 



Et haardt Terræn, som nødvendiggør Flytning an- 

 detsteds hen af Kadaveret, er ikke den eneste Vanske- 

 lighed, med hvilken Aadselgra verne er fortrolige. Mange 

 Gange, ja maaske oftest, er Jorden dækket af Grønsvær, 

 især af Kvikgræs, hvis sejge Snore danner et uudrede- 

 ligt Væv under Jorden. Det er muligt at grave i Mellem- 

 rummene imellem dem, men at begrave den Døde er en 

 anden Sag: Maskerne i Nættet er altfor snævre til at til- 

 lade den at passere. Staar Graveren hjælpeløs overfor 

 en saadan Hindring, der er saa overordentlig alminde- 

 lig? Nej, saadan forholder det sig ikke. 



