AADSELGKAVKKNK — FOKSØG ' «7 



Dyret er selvfølgelig altid, udsat som det er for saa- 

 danne eller andre Hindringer for Udøvelsen af sin Virk- 

 somhed, udrustet til at klare dem, for at dets Bestilling 

 ikke skal være uudførlig. Intet Maal naas uden de for- 

 nødne Midler og Færdigheder. Foruden den Færdighed 

 at kunne grave, er Aadselgraverne visselig i Besiddelse 

 af en anden Færdighed, den at kunne overskære Snore, 

 Rødder, Rodskud og smaa Rodstokke, som hindrer Ned- 

 sænkningen i Graven. Til Arbejdet med Skovl og Hakke 

 maa føjes Arbejdet med Havesaksen. Alt dette kan man 

 meget logisk forudse med fuld Klarhed, men lad os ikke 

 desto mindre paakalde Forsøget, det bedste Vidnesbyrd 

 af alle. 



Jeg laaner fra Ovnen i Køkkenet en Trefod, hvis 

 Jernstænger vil udgøre et solidt Grundlag for den Ind- 

 retning, jeg paatænker Denne Indretning er et grovt 

 Væv af Raphiastrimler, en temmelig nøjagtig Efterlig- 

 ning af Kvikrodsvæv. Maskerne, der er meget uregel- 

 mæssige, har intetsteds den Vidde, der er nødvendig til 

 at føre den Begravede, som denne Gang er en Muldvarp, 

 igennem. Indretningen sættes ned i Flyveburets Jords- 

 mon i Højde med Overfladen. En Smule Sand maskerer 

 Snorene, Muldvarpen anbringes i Centrum, og min Flok 

 af Gravere slippes løs paa Kadaveret. 



I Løbet af en Ettermiddag gaar Begravelsen for sig 

 uden Hindring. Hængekøjen af Raphia, der saa noget 

 nær er hg med et Kvikgræsnæt, forstyrrer den ikke. 

 Det hele foregaar lidt langsommere, det er alt. Muld- 

 varpen forsvinder under Jorden der, hvor den lig- 

 ger, og uden at der gøres noget Forsøg paa at flytte 

 den. Da Arbejdet er færdigt, tager jeg Trefoden op. 

 Nættet er itu, der, hvor Kadaveret har ligget, nogle 

 Strimler er bleven bidt over, men i ringe Antal, kun de, 

 der er strengt nødvendige, for at det kan passere. 



