88 j. H. fabre: instinktkts mystkriek 



Godt gjort, mine Ligbærere, jeg ventede mig ikke 

 mindre af Jeres Dygtighed. De har mod virket Forsøgs- 

 lederens Kunstgreb ved at benytte deres Hjælpekilder 

 lige over for de naturlige Hindringer. 



Med Jeres Kindbakker brugte som Sakse har I taal- 

 modigt overbidt mine Traade, som I vilde have gnavet 

 Græssnorene over. Det er fortjenstfuldt uden dog at 

 fortjene nogen ualmindelig Hæder. De taabeligste af 

 Insekteme, Jordrodere, vilde have gjort det samme, 

 naar de var underkastet de samme Betingelser. 



Lad os gaa et Skridt videre i Rækken af Vanske- 

 ligheder. Muldvarpen bliver nu med et Raphiabaand 

 bundet med For- og Bagenden til en let. vandret Tvær- 

 pind, der hviler paa to faste Gafler. Det er som et Stykke 

 Vildt, der er anbragt excentrisk paa et Spid. Det døde 

 Dyr berører i hele sin Længde Jorden. 



Aadselgraverne gaar ind under Kadaveret, og saa 

 snart de føler Berøringen med Pelsen, giver de sig til at 

 grave. Graven bliver dybere og videre, men den at- 

 traaede Genstand glider ikke ned i den, tilbageholdt, som 

 den er, af Tværpinden, som de to Gafler holder oppe. 

 Gravningen bliver mindre ivrig, Nøletidernc forlænges. 



Imidlertid vender en af Graverne tilbage til Over- 

 fladen og gaar op paa Muldvarpen, besigtiger den og 

 opdager sluttelig det bågeste Baand. Den giver sig til at 

 begnave det udholdcnde og til at trævle det fra hinanden. 

 Jeg hører det Klip med Saksen, som bevirker dets Brist- 

 ning. Krak! det er gjort. Revet med af sin Tyngde gaar 

 Muldvarpen ned i Graven, men skraat med Hovedet 

 oppe, fastholdt af det andet Baand. 



Man gaar videre med Begravelsen af Bagparten, og 

 derefter trækker man meget længe i den, man rusker i 

 den snart i den ene, snart i den anden Retning. Intet 

 hjælper, det gaar ikke. Paa ny kommer en af dem ud for 

 at underrette sig om. hvad der foregaar deroppe. Det 



