90 J. li. FABKE. INSTINKTETS MYS lERIEK 



slaa dem paa Flugt. Nedstyrtningen af den Ophængte 

 skulde, naar denne hænger højt tiivejrs, visselig udgøre 

 en Del af deres instinktive Evner. Men lad os se dem 

 ^'ed deres Arbejde. 



Jeg planter i Flyveburets Sand en tynd Timianbusk, 

 der alt i alt har et Spands Højde. Paa Busken anbringer 

 jeg en Mus, hvis Hale, Fødder og Hals jeg snor ind i 

 Grenene for at gore Vanskelighederne større. Befolk- 

 ningen i Klokken tæller nu fjorten Aadselgravere, og der 

 vedbliver at være det samme Antal indtil Slutningen af 

 mine Undersøgelser. De tager dog, vel at mærke, ingen- 

 lunde alle paa en Gang Del i Dagens Arbejde, de fleste 

 vedbliver at være nedgravede, søvnige eller beskæftigede 

 med at bringe deres Forraadskamre i Orden. Undertiden 

 tager en eneste, oftere to, tre eller fire, sjældent flere sig 

 af det Kadaver, jeg byder dem. Idag møder der to ved 

 Musen, som de snart opdager oppe i Timianbusken. 



De naar op til Toppen af Busken ad Klokkens Næt- 

 værk. Der tager de, efter at have betænkt sig længe 

 paa Grund af, at Musen er understøttet saaledes, at den 

 hindres fra at naa Jorden, fat paa den Fremgangs- 

 niaade, som bruges, naar et Kadaver skal flyttes, 

 fordi Terrænet er ugunstigt. Dyret stemmer sig imod 

 en Gren, støder stødvis med Ryg og Ben, sætter Musen i 

 Svingninger og ryster den heftigt, til det bearbejdede 

 Punkt frigør sig for sine Forhindringer. Ved Stød med 

 Ryggen frigør de to Samarbejdere i en kort Arbejdstid 

 den Døde for Virvaret; endnu en Rysten, og Musen er 

 nede. Derpaa følger Nedgravningen. 



Der er ikke noget nyt ved dette Forsøg: der er fore- 

 gaaet nøjagtig det samme Arbejde, som det, der gaar 

 for sig paa et Terræn. som ikke egner sig til Begravelse. 

 Faldet er Følgen af et Forsøg paa at flytte Byttet. 



Nu er Tiden kommen til at rejse den Pind med 



