AADSELGRAVERNhl — FORSOG 91 



Tudsen, der er bleven berømt gennem Gledditsch. Pad- 

 den er ikke uundværlig, en Muldvarp gør samme Gavn 

 og tilmed bedre. Jeg fastgør den med et Raphiabaand 

 ved Bagbenene til en Gren, som jeg planter lodret i 

 Jorden i ringe Dybde. Dyret falder flot langs ned 

 ad sin Galge og berører i stor Udstrækning Jorden med 

 Hoved og Skuldre. 



Graverne sætter sig i Arbejde imder den paa Jorden 

 liggende Del ved selve Pælens Fod, de graver et tragt- 

 tormet Hul, hvori lidt etter lidt Muldvarpens Snudeparti, 

 Hoved og Hals glider ned. Pælen blottes imidlertid og 

 styrter pludselig om, trukket til Jorden af sin tunge 

 Byrdes Vægt. Jeg var tilstede, da Pælen faldl, en af de 

 mest forbavsende, fornuftmæssige Handlinger, som man 

 nogensinde har skrevet paa et Insekts Regning. 



For den, der drøfter Problemet om Instinktet, er det 

 gribende. Men lad os fremfor alt vogte os for at drage 

 nogen Slutning endnu, det vilde være for ilfærdigt. Lad 

 os først spørge, om Pælens Omstyrtning er gjort med 

 Hensigt eller om den er tilfældig. Har Aadselgraverne 

 gravet Stokken om i den bestemte Hensigt at faa den til 

 at falde? eller har de derimod gravet ved dens Grund al- 

 ene for at begrave den Del af Muldvarpen, som hvilede 

 paa Jorden? Det er Spørgsmaalet, som for ovrigt er 

 grumme let løseligt. 



Jeg tager atter fat paa Forsøget, men denne Gang 

 staar Stokken skraat, og Muldvarpen, der hænger lodret 

 ned, berører Jorden et Par Tommer fra Apparatets Fod. 

 Under disse Forhold bliver der ingen Forsøg gjort 

 paa at styrte den om, absolut ingen. Der gores ikke det 

 mindste Arbejde med Benene ved Foden af Galgen, hele 

 Udgravningsarbejdet gaar for sig længere borte under 

 Kadaveret, som berører Jorden med Skuldrene. Der og 

 kun der graves der et Hul til Optagelse af Ligets For- 



