AADSEr.GRAVERNK — FORSOG 95 



til Jorden. Den begriber saa lidt Forholdet imellem 

 Aarsag og Virkning, at den søger at bryde Benets 

 Knogle, inden den bider i den lige ved Siden af knyt- 

 tede Raphia. Den foretager sig det vanskelige før det 

 meget lette. 



Vanskeligt, ja, men ikke umuligt, forudsat at 

 Musen er meget ung. Jeg begynder et nyt Forsøg med 

 et Baand af Staaltraad, paa hvilket Insektets Saks ikke 

 kan virke, og en spinkel Museunge halvt saa stor som 

 den voksne Mus. Denne Gang bliver et Skinneben 

 gnavet igennem, savet ret over med Kindbakkerne tæt 

 ved det Sted, hvor Hælen begynder. Frigørelsen af et 

 Ben gør, at der bliver Plads aaben for det andet Ben. 

 som let gør sig fri af den metalliske Slynge, og det lille, 

 rystede Kadaver falder til Jorden. 



Men hvis Knoglen er alt for haard, hvis det op- 

 hængte Stykke er en Muldvarp, en voksen Mus eller en 

 Spurv, betyder Staaltraaden en uoverkommelig Hin- 

 dring for Aadselgravernes Foretagender. De arbejder 

 næsten en Uge igennem me<l den ophængte, berøver den 

 delvis Fjer og Haar, forpjusker den, gør den til en be- 

 drøvelig Genstand og forlader den endelig, naar dens 

 Udtørring skrider frem. Der staar dem imidlertid en 

 Udvej aaben, der er lige saa fornuftmæssig som ufejl- 

 barlig, den nemlig at omstyrte Pælen. Men den tænker 

 de, vel at mærke, aldrig paa. 



Lad os en sidste Gang lave om paa vore Kunstgreb. 

 Spidsen af Pælen bestaar af en lille Gaffel, der er vidt 

 aaben, og hvis Grene næppe maaler en Centimeter i 

 Længden. Med en Hampetraad, der er mindre let an- 

 gribelig end en Raphiatraad, binder jeg Bagbenene paa 

 en voksen Mus sammen lidt over Hælene, og imellem de 

 to Ben indfører jeg en af Gaffelgrenene. Der skal kun 

 en ringe Gliden nedenfra opad til for at faa Kadaveret 



