96 j. H. fabre: instinktets mysterier 



til at styrte ned, ligesom en ung Kanin, der er ophængt 

 foran en Vildthandlers Butik. 



Fem Aadselgravere indfmder sig ved, hvad jeg har 

 forberedt. Efter mange forgæves Rystelser angriber de 

 Skinnebenene. Det er, ser det ud til, den almindelige 

 Angrebsmetode, naar Kadaveret holdes tilbage ved et af 

 sine Lemmer i en snæver Forgrening af en Busk. Under 

 Forseget paa at save Benet over, hvilket denne Gang er 

 en vanskelig Historie, kommer en af Arbejderne ind 

 imellem de sammenbundne Ben. Saaledes stillet føler 

 den paa sin Ryg den haarede Berøring af Dyret, og 

 der behøves ikke mere for hos den at vække Tilbøjelig- 

 hed til at støde til med Ryggen. Og efter nogle Bevæ- 

 gelser a la Vægtstangsarm gaar det: Musen rutscher en 

 Smule op ad, den glider af Ophængningstappen og fal- 

 der til Jorden. 



Er denne samme Manøvre nu en Følge af Efter- 

 tanke? Har Insektet virkelig, oplyst ved et Glimt af 

 Fornuft, set, at det for at faa Biden til at styrte ned, 

 maatte faa den af Krogen ved at lade den glide langs 

 ad Tappen? Har det virkelig erkendt Ophængningens 

 Mekanisme? Jeg kender dem, og det mange, som foran 

 dette prægtige Resultat vilde anse sig for overbeviste 

 uden nogen yderligere og mere omfattende Undér- 

 søgelse. 



Da jeg er vanskeligere at overbevise, foretager jeg 

 nogle smaa Forandringer ved Forsøget, før jeg drager 

 nogen Slutning. Jeg har en Mistanke om, at Aadsel- 

 graveren har stødt til med Ryggen uden nogen Forud- 

 viden om Følgerne af sin Handling og alene, fordi den 

 ovenover sig følte Dyrets Ben. Med det anvendte Op- 

 hængningssystem har Stødet med Ryggen, som bruges 

 under alle Forlegenheder, virket netop paa det Punkt, 

 som forhindrer Liget fra at falde, og Faldet er Følgen 

 af dette lykkelige Sammentræf. Dette Punkt, som det 



