AADSELGRAVERNE — FORSØG 97 



galdt om at faa til at glide langs med Tappen for at 

 faa Kadaveret ned af Krogen, maatte bringes en Smule 

 til Siden for Musen, for at Aadselgraverne ikke skulde 

 have denne alt for direkte paa Ryggen under deres 

 Støden. 



En Staaltraad binder, hvad enten det nu er Mel- 

 lemfodsbenene paa en Spurv eller en Mus' Hæle sam- 

 men og bøjer sig et Par Centimeter længere tilbage om 

 til en lille Ring, i hvilken en af Tappene af Gaflen, der 

 er meget kort og næsten vandret, griber ind, saaledes 

 at den har meget frit Spillerum. For at faa den op- 

 hængte til at styrte til Jorden behøves der kun det 

 mindste Stød til denne Ring, der ved sin Glans byder 

 sig udmærket frem som Redskab for Insektet. Alt i 

 alt er Ordningen den samme som den, vi nys anvendte, 

 med den Forskel, at Ophængningspunktet er ovenover 

 det ophængte Dyr. 



Mit Puds, der dog er saa naivt, har en stor Succes. 

 Stødene gentager sig længe, men er unyttige, og Skinne- 

 benene og Mellemfodsbenene, der er alt for haarde, 

 giver ikke efter for den taalmodige Saven. Spurven 

 og Musen udtørres paa Pælen uden at blive ud- 

 nyttede. Snart tidligere, snart senere giver mine Aadsel- 

 gravere Afkald paa at løse det for dem uløselige meka- 

 niske Problem: at støde en ussel Smule til det bevæ- 

 gelige Ophængningspunkt og paa den Maade faa det 

 eftertragtede Dyr af Tappen. 



Det er min Sandten nogle mærkelige Tænkere! 

 Hvis de har den mindste klare Idé om Forholdet imel- 

 lem de sammenbundne Ben og Ophængningstappen, 

 hvis de har faaet Musen til at falde ved en over- 

 tænkt Fremgangsmaade, hvor kan det da være, at 

 det nu anvendte Kunstgreb, der ikke er mindre 

 simpelt end det forrige, er en uoverkommelig Hindring 



InRtinkffts Mvsti-rier. 7 



