98 j. H. fabre: instinktets mysterier 



for dem? Dage og atter Dage arbejder de paa Kada- 

 veret og udgransker det fra øverst til nederst uden at 

 lægge Mærke til det bevægelige Ophængningspunkt, 

 der er Aarsag til deres Uheld. Jeg bliver forgæves ved 

 at passe paa dem, jeg ser aldrig en eneste støde til det 

 med Benene eller tvinge det tilbage med Panden. 



Deres Nederlag har ikke sin Grund i Mangel paa 

 Kræfter. Ligesom Skarnbasserne er de stærke Gravere, 

 og griber De dem med fuld Haand, borer de sig ind i 

 Mellemrummene mellem Fingrene og bearbejder Deres 

 Hud paa en Maade, som snart faar Dem til at give slip 

 paa dem. Med deres Pande, et kraftigt Plovskær, vilde 

 de med Lethed kunne faa Ringen til at glide paa dens 

 korte Støtte. De kan ikke gøre det, fordi de ikke tænker 

 paa det: de tænker ikke paa det, fordi de mangler det, 

 som Udviklingslærens usunde Rundhaandethed tilskri- 

 ver dem for at stive sin Paastand af. 



Du guddommelige Fornuft, Intelligensens Sol, 

 hvilken kluntet Plet sættes der ikke paa dit ophøjede 

 Aasyn, naar de vilde Dyrs Forherligere nedværdiger Dig 

 med en saadan Klodsethed! 



Lad os fra et andet Synspunkt undersøge Aadsel- 

 gravernes aandelige Formørkelse. Mine Fanger er ikke 

 i den Grad tilfredse med deres rummelige Fængsel, at 

 de ikke søger at flygte, især naar Arbejdet, dette de 

 lidende Menneskers og Dyrs Hovedtrøster, staar stille. 

 Indespærringen under Klokken tynger paa dem. Der- 

 for løber de, naar Muldvarpen er bleven begravet og 

 alt er bragt i Orden i Hulen, urolige om paa Traad- 

 kuplen, de klatrer op, stiger ned, gaar op igen, og de 

 tager til Vingerne igen straks efter, at de er bleven 

 standset ved at støde imod Traadfletningen. Himmelen 

 er klar, Vejret er varmt, stille og egnet til at lede efter 

 Firben, som ligger knuste ved Randen af Stierne. Maaske 

 naar Duften fra en tjenlig Bid dem langt borte fra. 



