AADSELGRAVERNE — FORSØG 99 



usporlig for enhver anden Lugtesans end Liggravernes. 

 Under disse Forhold vilde mine Aadseigravere hellere 

 end gærne gaa deres Vej. 



Kan de gøre saa? Intet er lettere for dem, blot et 

 Fornuftens Lysglimt hjalp dem. Gennem Traadnættet, 

 som de saa ofte har passeret hen over, ser de udenfor 

 den frie Jordbund, det forjættede Land, som det gælder 

 om at naa. Hundrede Gange for en har de gravet ved 

 Foden af deres Fængselsvold. Der opholder de sig i 

 Hviletiden i lodrette Brønde søvnige hele Dagen igen- 

 nem. Hvis jeg bringer dem en ny Muldvarp, dukker 

 de frem fra deres Tilflugtssteders Indgangshul for at 

 skjule sig under Dyrets Bug. Naar Nedgravningen er 

 forbi, vender de, hver fra sin Kant, tilbage til Randen 

 af det indelukkede Rum og forsvinder under Jorden. 



Nuvel, i Løbet af to og en halv Maaneds Fangen- 

 skab er det, til Trods for de lange Ophold ved Grunden 

 af Traadkuplen, hvor de dukker et Par Centimeter ned 

 imder Sandet, meget sjældent. at det lykkes en Aadsel- 

 graver at komme udenom Hindringen, at forlænge sin 

 IJdgravning ind under Barrieren, at lade den gøre en 

 Bøjning og munde ud hinsides denne, et Arbejde, som 

 intet var for disse stærke Dyr. Af fjorten lykkedes det 

 kun en eneste at undvige. 



En tilfældig, ikke en planlagt Befrielse, thi hvis den 

 lykkelige Begivenhed var Resultatet af en Fornuftsslut- 

 ning, vilde de andre Fanger, der paa det nærmeste var 

 den lig i Klartseenhed, fra den første til den sidste for- 

 nuftigvis have fundet en Vej, der var bojet paa rette 

 Maade, saa den kunde føre dem ud, og Flvveburet vilde 

 straks være bleven forladt. Det store Flertals Mnngel 

 paa Held viser, at den eneste, som slåp ud, simpelthen 

 havde gravet rent tilfældigt. Omstændighederne be- 

 gunstigede den, det er det hele. Lad os ikke gaa hen og 



7* 



