104 j. H. fabre: instinktets mysterier 



Dette passer godt med mine Indesidder- Vaner og 

 især med mine Ben, som bøjer sig mider Alderens Vægt. 

 Jeg behøver ikke at rende rundt efter Genstandene for 

 mit nuværende Studium, de aflægger selv Besøg hos 

 mig. Husets Folk ved Besked med mine Planer, de 

 bringer mig i et lille Kræmmerhus af Papir alle de støj- 

 ende Besøgere, som de netop har fanget imod Vindues- 

 ruderne. 



Saaledes fylder jeg mit Vivarium, som bestaar af et 

 stort, klokkeformet Bur af Traadgaze, der staar i en 

 Lerskaal fuld af Sand. En lille Krukke med Honning 

 er Etablissementets Spisestue, hvortil Fangerne kom- 

 mer for at forfriske sig i deres ledige Øjeblikke. For 

 at give dem Lejlighed til at opfylde deres Moderpligter, 

 bruger jeg Smaafugle: Bogfinker, Irisker og Spurve, 

 som min Søn har skudt med sin Bøsse i Haven. 



Jeg har netop lagt en Irisk, skudt to Dage i For- 

 vejen, ind i Buret, og jeg anbringer dernæst i dette en 

 Spyflue, en eneste, for at undgaa Fejilagelser. Dens 

 fede Bug fortæller, at Æglægningstiden er forestaaende. 

 En Timestid senere, da Ophidselsen over at være bleven 

 sat i Fængsel har tabt sig, er min Fange i Færd med 

 sit Arbejde. Den undersøger Vildtet med ivrige, stød- 

 vise Skridt, den gaar fra dets Hoved til dets Hale, geh- 

 tager dette flere Gange og sætter sig tilsidst til Ro nær 

 ved dets ene Øje, som er sunket dybt ned i sin Hule. 



Læggebraaden bøjes i en ret Vinkel og drives ind 

 i Næbets Gab lige til Roden. Saa udstøder den 

 Æggene næsten en halv Time igennem. Æglæggersken, 

 der er yderst optaget af sin alvorlige Forretning, for- 

 bliver urørlig og upaavirkelig og er let at iagttage gen- 

 nem mit Forstørrelsesglas. En Bevægelse fra min Side 

 vilde ntvivlsomt forskrække hende, men min stille Til- 



