122 j. H. fabre: instinktets mysterier 



dens flygtige Forsæt lader den tåge. Den er saa fin, at 

 det ubevæbnede Blik snarere aner end den ser den. 



Men den næste kommer gaaende paa den smalle 

 Sti og fordobler dens Bredde med sin Traad, den tredie 

 følger i dens Spor, og alle de andre, saa mange de er, 

 overklistrer det første Udkast med deres Traade saa 

 godt, at der, naar Processionen er passeret forbi, som 

 Spor efter dens Passage bliver et smalt Baand tilbage, 

 hvis skinnende Hvidhed glinser i Solen. Deres Vej- 

 bygningssystem, der er langt flottere end vort, bestaar 

 i at belægge Vejen med Silke i Stedet for at makadami- 

 sere den. Vi belægger vore Veje med Sten, vi giver dem 

 en jævn Overflade under Trykket af en tung Tromle, de 

 lægger paa deres Veje en blød Silkeskinne, et Arbejde 

 af fælles Interesse, til hvilket enhver yder sit Bidrag i 

 Form af en Traad. 



Hvad godt skal saa stor en Luksus gøre? Kunde 

 de ikke som andre Larver gaa deres Gang uden snadan 

 kostbar Anbringelse af Silke? Naar jeg tager Hensyn 

 til deres Maade at gaa frem paa, ser jeg to Grunde her- 

 til. Det er om Natten, at Processionsspinderne afgræs- 

 ser Fyrrens Bladehang. De forlader deres Rede, der er 

 anbragt i Spidsen af en Gren, i dybt Mørke, stiger ned, 

 idet de følger den afbladede Akse til den nærmeste For- 

 grening, som endnu ikke er afædt, og de gaar længere 

 og længere ned, efterhaanden som de har afgræsset de 

 højere Stokværker. De stiger saa op igen langs en 

 uberørt Gren og spreder sig der paa de grønne Naale. 



Naar Maaltidet er indtaget, og Nattens Kølighed er 

 ble ven for stor, gælder det om at fin de tilbage til det 

 hjemlige Skjul. Af standen er ikke stor i hge Linie, 

 næppe nok en Favn, men Fodgængere kan jo ikke be- 

 nytte denne Vej. Man maa da stige ned igen fra den 

 ene Korsvej til den anden, fra Naalen til Kvisten, fra 



